П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 грудня  2021 року                                                                                     місто  Київ
 
                                                                                                       справа № 753/4334/21
                                                                                  провадження №22-ц/824/12936/2021                                                                                                                  
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., 
 
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
 
розглянувши у  порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Сиромятниковим Едуардом Олександровичем, 
на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 червня 2021 року, ухвалене  у складі судді Гусак О.С.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованої суми коштів,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
 У березні 2021 року  позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованої суми коштів.
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 16 січня 2020 року ним було помилково перераховано на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 25 520 грн., що підтверджується квитанцією ПриватБанку від 16 січня 2020 року. Вказану суму перераховано помилково та без будь-якої належної правової підстави. З відповідачем він особисто не знайомий. Він надіслав відповідачу лист від 10 грудня 2020 року, в якому просив повернути помилково надіслані кошти, проте відповіді від відповідача та коштів не отримав. Просив на підставі ст. 1212 ЦК України, стягнути зі ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у сумі 25 520 грн.
Рішенням  Дарницького районного суду м.Києва від 15 червня 2021 року  відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованої суми коштів. 
Не погоджуючись з таким рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сиромятников Е.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача зазначає, що позивач стверджує про відсутність жодної правової підстави для перерахування коштів у сумі 25 520 грн., але при цьому довів суду факт перерахування коштів, то саме на відповідача покладається обов`язок довести наявність такої підстави, чого останній не зробив.
Згідно із ст. 23.1. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання. Платіжна вимога на примусове списання коштів може бути відкликана стягувачем у будь-який час до списання коштів з рахунка платника шляхом подання до банку, що обслуговує цього стягувача, документа на відкликання. 
Відповідно до п. 2.29. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженої Постановою НБУ від 21 квітня 2004 року № 22 2.29 платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі.
За таких обставин, ОСОБА_1 був позбавлений можливості подати відповідну заяву, оскільки списання коштів відбулося негайно (о 16:22 було оплачено і в той же час списано, що підтверджується змістом квитанції). В свою чергу, суд першої інстанції, вважав, що позивач був зобов`язаний перед зверненням до суду застосувати очевидно неефективний та необов`язковий захід досудового впливу.
Посилання суду першої інстанції на ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» яка зокрема, регулює відповідальність платника перед банком чи іншою фінансової установою, а отже не може бути підставою для не застування у цій справі положень ст. 1212 ЦК України.
ОСОБА_1 не було відомо РНОКПП особи, на рахунок якої було помилково перераховані кошти, не було  на момент перерахування коштів позивачу не було відомо, що ОСОБА_2 є засновником ТОВ  "ІСТ-ВЕСТ БРІДЖ Україна".
Посилання суду першої інстанції на те, що позивачем ОСОБА_1 позов поданий  більш ніж через рік після помилкового перерахунку коштів є безпідставним, оскільки факт подання позовної заяви в межах позовної давності та без порушення інших визначених законодавством строків не може тлумачитися судом проти позивача, та не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 останній рік перебував у процесі розірвання шлюбу, який закінчився судовою справою та поданням відповідного позову про розірвання шлюбу, що значною мірою відволікло останнього від інших проблем (зокрема, подання позову про стягнення грошових коштів).
Оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази наявності підстав для перерахування коштів, то саме відповідач мав би довести суду, що такі підстави були. Інший підхід фактично означає застосування концепції «негативного доказу», яка прямо суперечить принципу змагальності.
Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, оскільки позивач ОСОБА_1   довів факт перерахування та отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів у сумі, яку позивач просить стягнути з відповідача. В свою чергу відповідач не довела, що грошові кошти було повернуто позивачеві, або що для їх перерахування існувала будь-яка правова підстава (зокрема, існування договірних відносин).
Відповідач ОСОБА_2 подала до суду  відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без  змін.  Зазначає про те, що позивач   вводить суд в оману, стверджуючи, що сума коштів перерахована помилково, та, що він  випадково дізнався про те, що відповідач є засновником ТОВ  "ІСТ-ВЕСТ БРІДЖ Україна", оскільки між дружиною позивача ОСОБА_3 та нею існували  договірні зобов`язання, згідно з якими  ОСОБА_3 зобов`язана оплатити фактично здійснені ТОВ "ІСТ-ВЕСТ БРІДЖ УКРАЇНА" витрати, що підтверджуються документально при розірванні договору. Фактично позивач, подаючи  позовну заяву, ухиляється  від виконання договірних зобов`язань. Позивачем не зазначено та не надано жодного документу, куди саме він планував сплатити кошти та на підставі чого, чому було  зазначено саме таку суму переказу, і чим це підтверджується,  не надає доказів на підтвердження дійсної мети їх перерахування.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: ОСОБА_4, судді: Іванова І.В., Невідома Т.О.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року  справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Рішенням Вищої ради правосуддя від 16 листопада 2021 року № 2207/0/15-21 суддю судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду ОСОБА_4 звільнено  з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку. 
У зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють  продовження суддею - доповідачем ОСОБА_4 здійснювати розгляд справи № 753/4334/21 (апеляційне провадження №22-ц/824/12936/2021), призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Шкоріна О.І., судді: Поливач Л.Д., Стрижеус А.М.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року  справу прийнято до розгляду.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що 16 січня 2020 року позивач здійснив переказ на картку відповідача в сумі 25 520 грн. із зазначенням призначення платежу "ТСО, пополнение карты/счета", що підтверджено дублікатом квитанції АТ КБ "ПриватБанк" від 16 січня 2020 року код: 1841-5894-7292-0984 /а.с. 7/.
На підтвердження досудового врегулювання спору позивач долучив надіслану ним відповідачу вимогу /а.с. 8/ та інші документи, що свідчать про її поштове відправлення /а.с. 10-14/.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме, що кошти відповідачу він перевів помилково, відповідач ними заволоділа безпідставно. ОСОБА_1 не звертався до АТ КБ  " ПриватБанк", через який перераховувались кошти, про їх повернення з рахунку відповідача. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до ч. 1ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.
Згідно ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у  ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Судом установлено, що  не надано позивачем ОСОБА_1 не надано  будь-яких належних доказів на підтвердження того, що кошти  відповідачу ОСОБА_2   він перевів помилково, і відповідач заволоділа ними безпідставно.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Загальна умова частини першої статті 1212ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
За змістом приписів глави 83 ЦК України характерним є для кондикційних зобов`язань приріст майна в набувача без достатніх правових підстав, для яких вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття /збереження/ майна однією особою за рахунок іншої.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них; безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду  від 4 серпня 2021 року у справі №185/446/18 ).
 Таким чином, позивач ОСОБА_1 , добровільно перерахував кошти на рахунок ОСОБА_2 в сумі  25 520 грн., перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).
Доводи апеляційної скарги про те, що на відповідача покладено обов`язок  довести наявність підстав для перерахування таких коштів, є безпідставним. Логічних пояснень щодо допущення помилки при перерахуванні на рахунок відповідача грошових коштів, з зазначенням призначення платежу «поповнення карти-рахунку, позивачем, а ні  суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не надано.
Крім того, з січня 2020 року та до 25 лютого 2021 року (звернення до суду з позовом), тобто більше ніж через рік, позивач жодних дій щодо повернення помилково перерахованих грошових коштів не вчиняв, що на думку  апеляційного суду, свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 своїм  мовчанням підтвердив наявність волі на перерахування відповідачу спірних коштів.
Саме на позивача покладений процесуальний обов`язок доказування і надання принаймні логічного пояснення непослідовності власних дій, які б міг оцінити суд та які можна було б перевірити належними доказами.   
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, 
суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Сиромятниковим Едуардом Олександровичем, залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

 
Суддя-доповідач:                                                                  О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                    Л.Д. Поливач

                                                                                              А.М. Стрижеус