ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/550/22 Справа № 191/1201/20  Категорія 30 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
при секретарі - Парфенюк І.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Синельниківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що у березні 2015 року звернулася із заявою про кримінальне правопорушення та поясненням до Синельниківського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, щодо нанесення їй тілесних пошкоджень, що супроводжувались фізичним болем у вересні 2012 року.
24 березня 2015 року за поданою заявою було розпочато досудове розслідування, відомості внесено до ЄРДР за №12015040390000573 за попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126 КК України, з якою остання не погоджувалась, та клопотала про здійснення перекваліфікації даного злочину на ст. 125 КК України, у задоволенні якого, неодноразово слідчим було відмовлено.
Вважає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке тривало п`ять років, та в якому змінювались слідчі, проведено неефективно, всупереч очевидності обставин кримінального правопорушення, органом досудового розслідування не було повідомлено про підозру особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, слідчий допускав протиправну бездіяльність, зокрема, розглядав несвоєчасно клопотання потерпілого та не проводив необхідні слідчі (розшукові) дії.
Зазначає, що ухвалою слідчого судді Синельниківського міськрайонного суду від 29 жовтня 2019 року встановлено процесуальний строк в 1 (один) місяць для проведення процесуальних дій, необхідних для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015040390000573 від 24 березня 2015 року за попередньою кваліфікацією ст.126 КК України. В подальшому, 29 листопада 2019 року слідчим Слєсарєвою Я.Е. кримінальне провадження №12015040390000573 від 24 березня 2015 року, яке перекваліфіковане на ч. 2 ст. 125 КК України - закрито відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.
Вважає, що слідчий безпідставно закрив кримінальне провадження, досудове розслідування було неефективним, а його розумні строки у рази перевищено, справу закрито без результатно через фактичну бездіяльність та халатність правоохоронних органів.
Посилаючись на зазначені обставини, наполягає на тому, що внаслідок, неефективного досудового розслідування та порушення органом досудового розслідування норм чинного законодавства, їй було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у наступному: позивач витратив свій час і зусилля для оскарження протиправних рішень і бездіяльності органу досудового розслідування, отримання самостійно інформації про хід досудового розслідування шляхом надсилання численних клопотань, внаслідок чого, тривалий час порушився нормальний ритм її життя. Постійно відчуває душевні страждання, сильний емоційний стрес, підвищений тиск, головний біль, через те, що незважаючи на численні зусилля, які потерпіла докладала для встановлення обставин злочину, орган досудового розслідування протягом п`яти років - ігнорував свої обов`язки, допускаючи протиправну поведінку по відношенню до потерпілої. Також, за фактом нанесення тілесних ушкоджень за наслідком якого було порушено кримінальне провадження, позивачу завдано, тілесні ушкодження у формі хімічного опіку слизової та повік обох очей з явищами в посттравматичному періоді гострого кон`юнктивіту обох очей з переходом у хронічну стадію, що потребувало витрат на лікування та наслідки яких лишились в неї на все життя. 
Крім того, з 2015 року вона зареєстрована та проживає у м. Дніпро, віддаленість до місця здійснення досудового розслідування становить 40 км., щонайменше раз на місяць, інколи частіше, впродовж 5 років вона приїжджала до ВП, витрачала свій час щоб дістатися до міста Синельникове, який займав цілий день і змушував її брати відпустку за свій рахунок з місця роботи.
У зв`язку з чим просила стягнути з відповідачів за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння їй саме відповідачем моральних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтовано, з чого вона виходила, визначаючи розмір заподіяної їй шкоди, а також доказів протиправності дій чи бездіяльності органу досудового розслідування та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. 
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування, що призвела до неефективного досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015040390000573 від 24 березня 2015 року, не було відновлено порушених прав позивача, як потерпілої особи і жодна особа не була притягнута до кримінальної відповідальності. 
Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, та Дніпропетровська обласна прокуратура подали відзив на апеляційну скаргу, в якому просили залишити апеляційну скаргу  ОСОБА_1 без задоволення, рішення суду без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що Синельниківським відділом поліції ГУНП в Дніпропетровській області 24 березня 2015 року за № 12015040390000573 внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, та розпочато досудове розслідування ( а.с.10).
Судом проаналізовано та взято до уваги надані документи, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а саме: витяг з ЄРДР кримінального провадження №12015040390000573 від 24 березня 2015 року; висновок СМЕ від 30 травня 2015 року; клопотання про перекваліфікацію від 05 лютого 2016 року; клопотання про залучення письмових доказів від 04 червня 2015 року; клопотання від 07 лютого 2016 року про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження; повідомлення про задоволення клопотання від 08 лютого 2016 року; постанова про відмову у задоволенні клопотання від 08 лютого 2016 року; клопотання від 05 квітня 2016 року про допит ОСОБА_3 та свідків; повідомлення про задоволення клопотання від 07 квітня 2016 року; клопотання від 04 квітня 2017 року про проведення слідчої дії; клопотання від 26 липня 2018 року про перекваліфікацію досудового провадження; клопотання від 27 липня 2018 року про проведення слідчих дій; скарга на ім`я ОСОБА_4 від 27 липня 2018 року з підтвердженням направлення, звернення на ім`я ОСОБА_5 від 27 липня 2018 року; скарга на ім`я ОСОБА_6 від 20 червня 2018 року; клопотання про перекваліфікацію кримінального провадження від 22 лютого 2019 року; постанова про відмову у задоволенні клопотання від 25 лютого 2019 року; скарга в порядку ст.308 КПК від 22 лютого 2019 року; відповідь за підписом ОСОБА_7 від 26 лютого 2019 року; скарга в порядку ст.308 КПК від 23 травня 2019 року; відповідь за підписом ОСОБА_8 від 13 червня 2019 року; клопотання про встановлення строку проведення процесуальних дій від 03 вересня 2019 року; ухвала про задоволення клопотання від 29 жовтня 2019 року; клопотання про перекваліфікацію від 23 травня 2019 року; постанова про відмову в задоволенні клопотання від 29 травня 2019 року.
Із зазначених вище документів вбачається, що в період з 24 березня 2015 року по 29 листопада 2019 року відбувалось досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №12015040390000573 від 24 березня 2015 року за заявою ОСОБА_1 та у якому, слідчими були проведені відповідні слідчі (розшукові) дії.
Позивачем на підтвердження погіршення свого стану здоров`я, спричиненого бездіяльністю органами досудового розслідування надано суду, медичні довідки та витяги з амбулаторної картки пацієнта, відповідно до яких, остання зверталась до лікарів за медичною допомогою, із скаргами на хімічний опік очей, гіпертонію, головний біль, пришвидшене серцебиття (а.с. 66, 67, 68, 69).
29 листопада 2019 року слідчим Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Слєсарєвою Я.Е. кримінальне провадження №12015040390000573 від 24 березня 2015 року, яке перекваліфіковане на ч. 2 ст. 125 КК України - закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення (а.с.64).
Вищезазначена постанова слідчого у порядку КПК України не оскаржувалась. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння їй саме відповідачем моральних страждань або втрат немайнового характеру, а також доказів протиправності дій чи бездіяльності органу досудового розслідування та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу розподілювачів шкоди, серед яких законодавець виокдремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.
При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб, сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.
Постанова слідчого Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 29 листопада 2019 року до суду не оскаржувалась.
Враховуючи вищезазначене, доводи позивача про завдання моральної шкоди бездіяльністю відповідачів не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції.
Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду, є безпідставними та зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова