Ухвала
іменем України
17 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 522/18967/17
провадження № 51-5877 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада
2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі—КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону від 26 листопада 2015 року у строк відбуття покарання ОСОБА_4 зараховано період його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат і долю речових доказів.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 14 вересня 2021 року зазначений вирок залишив без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він
15 серпня 2017 року у період часу з 4:00 до 5:30, знаходячись на кухні своєї квартири на АДРЕСА_1 , під час вживання алкогольних напоїв разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій,  завдав ОСОБА_6 одне сліпе проникаюче у грудну порожнину колото-різане поранення у праву ділянку грудної клітини клинком кухонного ножа. Від отриманої травми останній помер на місці скоєння кримінального правопорушення. 
В момент удару потерпілий, схопившись руками за лезо ножа, намагався завадити пораненню, однак йому це не вдалося. 
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_5 ,посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_4 . Вважає, що дії останнього кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК неправильно, оскільки він не бажав смерті потерпілому, і тому підлягають перекваліфікації на ч. 2 ст. 121 цього Кодексу. Указує на те, що жодних доказів того, що у ОСОБА_4 був умисел на вбивство потерпілого, матеріали провадження не містять. Крім того, зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам 
ст. 370 КПК.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити за таких підстав.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі —КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення  передбаченого ч. 1 ст. 115 КК зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, оціненими у переважній більшості відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Слід зазначити, що доводи захисника про необхідність кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК, є необґрунтованими та спростовуються встановленими фактичними обставинами кримінального правопорушення.
Так, ч. 1 ст. 115 КК передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.
Умисел має дві характерні ознаки – інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна – це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова – наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Прямий умисел – це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК).
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, поведінку учасників до, під час і після злочину, взаємини між ними, події, що передували злочину, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. 
Як убачається зі змісту вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах. Зокрема суд встановив, що засуджений під час конфлікту, який виник між ним та потерпілим на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій та наслідки у вигляді смерті потерпілого і бажаючи їх настання, завдав потерпілому удару кухонним ножем у праву ділянку грудної клітки. 
Так в основу вироку місцевий суд, поклав показання свідка ОСОБА_7 , який повідомив, що 15 серпня 2017 року він разом із ОСОБА_6 і ОСОБА_4 на кухні в останнього розпивали алкогольні напої, відволікшись — боковим зором він побачив, як ОСОБА_6 почав падати, а ОСОБА_4 з ножем у руках сказав «що я наробив, мене посадять». Свідок зазначив, що викликав швидку допомогу, намагався зупинити кров, тримав рану ОСОБА_6 , однак останній помер, а ОСОБА_4 утік. Також, ОСОБА_7 повідомив суду, що ОСОБА_4 раніше проявляв агресію, як до нього так і до інших, кидався з сокирою, ножем, скинув людину з 5 на 4 поверх, а на день народження сусіда підпалив двері.
Крім того, суд у своєму рішенні обґрунтовано послався на такі докази: дані, що містяться у рапорті старшого інспектора відділу поліції про надходження повідомлення ОСОБА_7 про убивство; дані протоколу огляду місця події від 
15 серпня 2017 року, згідно з яким у квартирі засудженого знайдено труп 
ОСОБА_6 , кухонний ніж, змиви речовини бурого кольору з підлоги кухні, одяг та інші речі; висновку експерта від 15 серпня 2017 року № 938-2703/17 відповідно до якого смерть потерпілого перебуває в прямому причинному зв`язку з колото-різаним пораненням грудної клітини з ушкодженням правої легені, а під час судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у виді одного сліпого проникаючого у грудну порожнину, колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням правої легені, різана рана долонної поверхні правої кисті, різана рана долонної поверхні лівої кисті; садно тильної поверхні фаланги п`ятого пальця лівої кисті; висновку судово-медичної експертизи від 28 серпня 2017 року № 469, згідно з яким на одязі потерпілого виявлено його кров; висновку судово-медичної експертизи від 20 серпня 2017 року № 772, згідно з яким на клинку кухонного ножа, виявлено кров , походження якої не виключається від потерпілого;висновку судово-психіатричної експертизи від 3 жовтня 2017 року № 113, згідно з яким ОСОБА_4 у період кримінального правопорушення та на час проведення експертизи будь-яким психічним розладом не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 15 серпня 2017 року № 000650  в якому зазначено, що ОСОБА_4 перебував в стані алкогольного сп`яніння, а також речовими доказами, такими як: кухонний ніж, на якому виявлена кров ОСОБА_6 , одяг засудженого зі слідами крові потерпілого та одяг останнього. 
Оцінивши усі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів — із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вдарив ножем ОСОБА_6 в грудну клітку, тим самим заподівши останньому проникаюче колото-різане поранення в праву частину грудної клітки з ушкодженням правої легені, від чого через незначний проміжок часу із-за гострої крововтрати настала його смерть. 
Згідно зі статтями  50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид 
і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_4 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.
Обираючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким, дані про особу засудженого який негативно характеризується, не визнав своєї винуватості, непрацевлаштований. Обставини, що пом`якшують покарання, суд не встановив, а обставинами, що його обтяжують, є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. 
Доводи захисника щодо відсутності наміру засудженого позбавляти життя 
ОСОБА_6 суд оцінює критично, оскільки вони у повному обсязі спростовані наведеним доказами.
Під час апеляційного перегляду вироку апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційних скарг, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, встановив, що висновки суду про винуватість засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин, підтверджуються сукупністю належних та допустимих доказів, а тому вмотивовано відмовив у їх задоволенні та залишив цей вирок без змін.
Апеляційний суд зазначив, що місцевий суд правомірно врахував дані про спосіб і знаряддя злочину, те, що засуджений, завдав удару ножем, а тому була велика ймовірність того, що під час його застосування можна заподіяти смерть потерпілому, а також локалізацію поранення – грудна клітка, де розміщені життєво важливі органи. Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 115 КК. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Крім того, відповідно до висновків експерта на долонях потерпілого виявлені порізи, які свідчить про те, що потерпілий обома руками схопившись за лезо ножа, намагався чинити опір незаконним діям засудженого та запобігти пораненню. Отже засуджений після завдання удару та подолання опору потерпілого довів свої дії до кінця, що безумовно вказує на умисел останнього спрямований на убивство потерпілого.
Таким чином, урахувавши всі встановлені обставини кримінального провадження, суди дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 мав умисел саме на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_6 , а тому його дії за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано правильно.
Даних про неправильне застосування кримінального закону колегією суддів не встановлено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову
у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3