ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2022 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи № 493/738/21
Апеляційне провадження № 22-ц/813/5575/22
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач), 
суддів - Сєвєрової Є.С.,Вадовської Л.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 листопада 2021 року, постановлене під головуванням судді Мясківської І.М.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.1-61).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 09 вересня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який згодом було збільшено до 50 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі встановленому у довідці про умови кредитування, яка підписана останньою. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 12 травня 2021 року має заборгованість у розмірі 54 215,73 грн., з яких: 
- заборгованість за тілом кредиту (простроченим) - 44 281,51 грн.;
- заборгованість за простроченими відсотками - 9 934,22 грн.
Зазначену суму заборгованості банк просив суд стягнути з відповідача та судові витрати (а.с.1-3).
Справа розглянута у заочному порядку.
       
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Балтського районного суду Одеської області від 23 листопада 2021 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором від 09 вересня 2010 року у розмірі 44 281,51 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 44 281,51 грн. та судовий збір в сумі 1 854,05 грн. (а.с.82-87). 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту у сумі 44 281,51 грн., що фактично отримані відповідачкою та не повернуті банку. 
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд виходив з того, що в підписаній відповідачкою анкеті-заяві не міститься умов про нарахування відсотків, а надані суду Умови та Правила надання банківських послуг не прийняті судом до уваги, оскільки не підписані відповідачем. 
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі представник Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просила судскасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом, ухваливши в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін (а.с.93-98).
Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором та довідку про умови кредитування. Вказувала, що відповідачкою було підписано довідку про умови кредитування, в якій зазначена, крім іншого, базова відсоткова ставка за користування кредитом на рівні 2,5 %. Отже, сторонами погоджено всі істотні умови договору, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Зазначала, що надана довідка про умови кредитування стосується саме укладеного договору №б/н від 09 вересня 2010 року. Вказувала на безпідставність відмови суду у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками.
Відповідачка, будучі належним чином повідомленою про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою банка на заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 листопада 2021 року, не скористалась правом подачі відзиву на апеляційну скаргу (а.с.115,116). 

Позиція апеляційного суду
Згідно з ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
Аналіз доводів апеляційної скарги банка свідчить про те, що, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден з рішенням лише в частині відмови у задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими процентами. Посилань на незаконність рішення суду в частині задоволених вимог (про стягнення тіла кредиту) апеляційна скарга не містить. 
Отже, враховуючи часткове оскарження судового рішення, апеляційним судом у відповідності до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не переглядається.

Фактичні обставини, встановлені судом
Судом установлено, що 09 вересня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.14).
За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодилася, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами вона ознайомлена в письмовому вигляді.
Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, остання містить інформацію, що ОСОБА_1 виявила бажання оформити кредитну картку «Універсальна», зазначивши в графі «Бажаний кредитний ліміт» суму 5 000 грн. 
Разом з анкетою-заявою, 09 вересня 2010 року ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій визначено тип картки; пільговий період, валюта карткового рахунку, базова відсоткова ставка на рівні 2,5 % в місяць; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, що наступного за звітним, розмір щомісячних платежів тощо (а.с.15).
За кредитним договором було випущено такі кредитні картки:
НОМЕР_1 - дата відкриття 09 вересня 2010 року, термін дії червень 2014 року;
- НОМЕР_2 - дата відкриття 16 липня 2014 року, термін дії березень 2018 року;
-5168755425335524 - дата відкриття 11 квітня 2018 року, термін дії лютий 2022 року;
- НОМЕР_3 - дата відкриття 04 березня 2020 року, термін дії жовтень 2023 року (а.с.12).
З довідки банку на аркуші справи 13 встановлено, що старт карткового рахунку НОМЕР_4 здійснений 09 вересня 2010 року. В той же день встановлено кредитний ліміт на рівні 5 000 грн., який поступово до 29 березня 2019 року збільшувався до 50 000 грн., а згодом зменшувався і станом на 05 січня 2021 року становив 0 грн.
З виписки з рахунку вбачається, що відповідачка почала користуватись кредитним коштами з 10 вересня 2010 року, зокрема: знімала кошти з банкоматів, отримувала у відділеннях банку кошти, розраховувалась в аптеках, АЗС, магазинах тощо, здійснювала поповнення мобільного зв`язку та таке інше, а також періодично здійснювала погашення заборгованості, що свідчить про активне використання картки відповідачкою (а.с.50-55). 
За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 09 вересня 2010 року,укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 12 травня 2021 року наявна заборгованість у розмірі 54 215,73 грн., з яких: 
- заборгованість за тілом кредиту (простроченим) - 44 281,51 грн.;
- заборгованість за простроченими відсотками - 9 934,22 грн. (а.с.4-11).
На підтвердження позовних вимог банком також додані Умови та правила надання банківських послуг (а.с.16-40).
У позовній заяві банк просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у розмірі 54 215,73 грн. (а.с.1-3).
Саме вказані вимоги розглянуті судом 23 листопада 2021 року, в результаті чого винесено судове рішення, яке наразі частково оскаржено (а.с.82-87).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Згідно з ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ст.1056-1 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Відмовляючи у задоволенні вимог банку про стягнення відсотків, суд першої інстанції не звернув уваги на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 09 вересня 2010 року, яка підписана ОСОБА_1 , визначений розмір процентної ставки на рівні 2,5 % в місяць (а.с.15).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємну частину спірного договору, які суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування (зокрема, порядок нарахування відсотків на залишок простроченої заборгованості за кредитом).
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст.634 ЦК України (щодо договору приєднання), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (09 вересня 2010 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (суд помилково зазначив 03 червня 2021 року, в той час як банк звернувся до суду через засоби поштового зв`язку 30 травня 2021 року - а.с.60-61), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з  Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої щодо застосування норм права в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню, що зроблено судом першої інстанції.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. 
Тому витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, які не містять підпису відповідачки, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 вересня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.
Разом з тим, ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, сторони обумовили у письмовому вигляді у довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, що підписана ОСОБА_1 в день укладення договору у формі анкети-заяви 09 вересня 2010 року, якій суд першої інстанції не надав жодної оцінки (а.с.15).
Встановивши, що на підтвердження укладеного кредитного договору банк надав заяву-анкету від 09 вересня 2010 року, довідки: про умови кредитування, про встановлення/зміни кредитного ліміту; про видачу карток та строк їх дії, виписку про рух коштів, за якою позичальник протягом спірного періоду активно використовувала отримані від банку гроші та здійснювала поповнення рахунку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про укладення сторонами кредитного договору від 09 вересня 2010 року, за яким банк надав, а позичальник отримав кредитні гроші та певний час користувався ними.
Підписавши довідку про ознайомлення із умовами кредитування, відповідачка погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування, які передбачали сплату процентів за користування кредитними коштами, строк сплати щомісячних платежів тощо.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд зазначив, що у заяві від 09 вересня 2010 року не вказана процентна ставка, а наявні в матеріалах справи витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає.
Однак, вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та матеріалам справи, оскільки: по-перше, в матеріалах справи не містяться будь-які заперечення відповідачки; по-друге, довідка про умови кредитування від 09 вересня 2010 року підписана відповідачкою, в ній сторони обумовили та погодили розмір відсоткової ставки, а саме - 2,5 % на місяць на залишок заборгованості (а.с.15).
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при вирішенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення відсотків за користування кредитом, оскільки сторони погодили та досягли згоди з усіх істотних умов кредитування, що підписані особисто позичальником 09 вересня 2010 року (а.с14,15).
Разом з тим, аналізуючи надані суду розрахунки заборгованості, вбачається, що процентна ставка на рівні 3,4 % на місяць (40,8 річних) була встановлена у період з 01 серпня 2020 року (а.с.10-11). Отже, майже в 1,5 рази банк підвищив відсотки у порівняні з відсотковою ставкою погодженою в довідці про умови кредитування від 09 вересня 2010 року. При цьому, суду не надано належних та допустимих доказів погодження підвищення відсоткової ставки з позичальником.
Таким чином для розрахунку розміру процентів, що підлягали сплаті у вказаному періоді банком використано процентну, яка суперечить умовам укладеного між сторонами договору, зокрема процентній ставці, зазначеній в довідці від 09 вересня 2010року.
З розрахунку заборгованості та виписки по рахунку встановлено, що станом на 31 жовтня 2020 року у відповідачки відсутня заборгованість по: простроченим вимогам (накопичувальним підсумком), простроченим відсоткам, простроченим тілом кредиту. З 01 листопада 2020 року почало утворюватись тіло кредиту прострочене, нараховувались відсотки у розмірі 3,4 % на місяць та утворювався борг за несплату відсотків і зростав загальний розмір прострочених вимог (а.с.10-11).
Отже, розмір процентів за користування кредитними коштами за період з 01 листопада 2020 року по 12 травня 2021 року, який підлягає стягненню з відповідачки на користь АТ КБ «Приватбанк», становить 7 121,94 грн., виходячи з такого розрахунку:
44 281,51 х 2,5% / 30 х 193 = 7 121,94 грн., де:
- 44 281,51 - заборгованість по кредиту, в період за користування яким підлягають стягненню проценти;
- 2,5% - базова процентна ставка за кредитним лімітом на місяць, 
- 193 - кількість днів у періоді з 01 листопада 2020 року по 12 травня 2021 року (а.с.5-8).
Тому колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом у розмірі 7 121,94 грн.
Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 369/6441/20. 
При цьому, колегією суддів враховано, що у сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута у заочному порядку, відповідачка не подавала відзиву із запереченнями щодо позовних вимог або із визнанням таких вимог в порядку, передбаченому ст.ст. 178, 180 ЦПК України, а тому відсутні підстави стверджувати, що вона погодилась з позовом.
Принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона, на яку покладено тягар доказування, стверджує, а інша сторона не надала заперечень.
Відсутність у матеріалах справи заперечень відповідачки проти заявлених до неї вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останньою таких вимог.
Крім того, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростування є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципу змагальності, передбаченому у ст. 12 ЦПК України.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин не застосовується правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, є необґрунтованими.
Не приймаються апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд оскаржуваним рішенням призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції та носять загальний характер. 
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, судові витрати (зокрема судовий збір) у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають перерозподілу.
З огляду на:
- обсяг заявлених позовних вимог у розмірі 54 215,73 грн. (44 281,51+ 9 934,22), що складає 100% заявлених вимог,
- розмір задоволених вимог - 51 403,45 грн. (44 281,51 + 7 121,94), що становить 95% від заявлених вимог (51 403,45 х100 : 54 215,73= 95), 
то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 391,25 грн., що становить 95 % від 5 675 грн. (2 270 + 3 405), сплачених позивачем у суді першої та апеляційної інстанціях, виходячи з такого розрахунку: 5 675 х 95 : 100 = 5 391,25 грн. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд першої інстанції в оскаржуваній частині неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи і помилково ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками.
Доводи апеляційної скарги банка знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, унаслідок чого рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимогпро стягнення заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом, а також стягнення судового збору підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом та стягнення судового збору скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1 Д, код ЄДРПОУ: 14360570) за кредитним договором б/н від 09 вересня 2010 року заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 7 121,94 грн. (сім тисяч сто двадцять одна гривня дев`яносто чотири копійки).
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1 Д, код ЄДРПОУ: 14360570) судовий збір у розмірі 5 391,25 грн. (п`ять тисяч триста дев`яносто одна гривня двадцять п`ять копійок).
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:                                        

Судді: