Справа № 161/2339/21 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/92/22  Категорія: 44 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
17 січня 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Ганжі М.І.,
позивача  ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих неправомірними діями за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2021 року,

                                         В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих неправомірними діями.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з вересня 1993 року по березень 2015 року позивач та відповідач проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу. Позивач вказує, що у неї разом з відповідачем був спільний побут, господарство та бюджет. Крім того, 1995 та 2002 року у сторін народилися спільні діти. Сторонами був спільно набутий автомобіль марки «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, придбаний 21 квітня 2012 року.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2019 року у цивільній справі №161/19023/17 автомобіль «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , залишено у власність ОСОБА_1 шляхом припинення права власності на нього ОСОБА_5 .
Позивач зазначає, що під час провадження у цивільній справі №161/19023/17, а саме 02 лютого 2018 року відповідач безпідставно заволодів автомобілем, оскільки мав додаткові ключі від нього, забравши його з-під під`їзду квартири, в якій вона проживає за адресою АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 вказує, що відповідач відмовився їй добровільно передати автомобіль, для можливості переоформлення його в органах МВС України, а листом повідомив, що автомобіль знаходиться в технічно несправному стані в аеропорті м. Варшава, Республіка Польща.
На думку позивача, відповідач втратив автомобіль, оскільки протиправно вивіз його за кордон, де вона не може його віднайти. Таким чином, на думку позивача, він наніс їй матеріальну шкоду.
З наведених підстав, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь 397 453,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 397453 грн, як матеріальну шкоду, завдану неправомірними діями.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20000  грн,  як моральну шкоду  завдану неправомірними діями.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про  відмову в задоволені позову.
Заслухавши учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволенню.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що своїми діями, які виразилися у незаконному вивезенні спірного автомобіля на територію іншої держави, всупереч вжитим заходам забезпечення позову, безпідставного не повідомлення позивачу його точного місцезнаходження, з наданням відповідних підтвердних документів, ухиленні від подальшої його передачі позивачу, відповідачем завдано позивачу майнову та моральну шкоду, не зважаючи на ухвалення судом рішенням про визнання за нею права власності на автомобіль.
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.
Судом першої інстанції встановлено, що 08 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ (цивільна справа №161/19023/17).
В межах розгляду даної цивільної справи, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2017 року накладено арешт зокрема і на автомобіль «Mersedes – Benz Е 200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_5 ..
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2018 року, вказані заходи забезпечення позову були залишені без змін.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2019 року, яке набрало законної сили 11 березня 2020 року, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 ,  у період з січня 2004 року по березень 2015 року.
Поділено майно, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 таким чином:1) автомобіль «Mercedes-Benz E 200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , залишено у власність ОСОБА_1 шляхом припинення права власності на нього ОСОБА_5 ;2) автомобіль «RangeRover», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , залишено у власність ОСОБА_5 ;3) стягнуто з ОСОБА_5 на корись ОСОБА_1 6 889,04 грн., як компенсацію різниці у вартості автомобілів «RangeRover», 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , та «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ;4) стягнуто з ОСОБА_5 на корись ОСОБА_1 23 000 грн. як компенсацію 1/2 частки внеску ОСОБА_5 до статутного капіталу ТзОВ «Трансгазіндастрі-Захід», код ЄДРПОУ 35145652;5) стягнуто з ОСОБА_5 на корись ОСОБА_1 25 000 грн. як компенсацію 1/2 (однієї другої) частки внеску ОСОБА_5 до статутного капіталу ТзОВ "ТЕХНОБУД-ВОЛИНЬ", код ЄДРПОУ 33845619.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Волинського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2019 року в даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення частки внеску в статутний капітал ТзОВ «Кріогаз» було скасовано з ухваленням в цій частині нового рішення. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1 225 000 грн як компенсацію 1/2 частки внеску ОСОБА_5 до статутного капіталу ТзОВ «Кріогаз», код ЄДРПОУ 33845624. В решті рішення суду залишено без змін.
19.05.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення у цивільній справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2020 року, яка залишена без змін постановою Волинського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання судового рішення у цивільній справі № 161/19023/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ – відмовлено.
З матеріалів справи слідує, що позивач звернулася до відповідача з проханням повернути їй автомобіль «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
У квітні та травні 2020 року відповідач листом повідомив, що автомобіль знаходиться на стоянці біля аеропорту м. Варшави в технічно несправному стані і вона має можливість забрати його (а.с.40, 41, Т.1).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.( ст. ст. 12, 81 ЦПК України).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що внаслідок умисних протиправних дій відповідача їй було завдано матеріальної та моральної шкоди, які виразилися у незаконному вивезенні спірного автомобіля на територію іншої держави, всупереч вжитим заходам забезпечення позову, безпідставного не повідомлення позивачу його точного місцезнаходження, з наданням відповідних підтвердних документів, ухиленні від подальшої його передачі позивачу, відповідачем завдано позивачу майнову та моральну шкоду, не зважаючи на ухвалення судом рішенням про визнання за нею права власності на автомобіль.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Деліктна відповідальність – це наслідок позадоговірного завдання шкоди, що пов`язується з виникненням деліктного зобов`язання. За деліктним зобов`язанням правопорушник зобов`язаний у повному обсязі відшкодувати завдану шкоду, а інша сторона має право вимагати від заподіювача виконання цього зобов`язання. На відміну від договірної відповідальності, деліктна відповідальність є наслідком порушення загального правила – не завдавати шкоди іншому, тобто абсолютного права особи. Наслідком реалізації деліктної відповідальності є відновлення первинного стану потерпілого. Зобов`язання з відшкодування завданої шкоди – це позадоговірні зобов`язання, що виникають внаслідок порушення особистих немайнових і майнових прав потерпілого. Такі зобов`язання мають абсолютний характер і спрямовані на забезпечення найбільш повного відновлення цих прав за рахунок заподіювача шкоди або за рахунок інших осіб, на яких законом покладено обов`язок її відшкодування.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.
При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.
Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.
Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно зі ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За загальним правилом заподіювач шкоди зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду в натурі, тобто передати річ того самого роду й такої самої якості чи полагодити пошкоджену річ або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Як на підставу протиправної поведінки відповідача суд першої інстанції посилався на ту обставину, що всупереч заходам забезпечення позову від 29 грудня 2017 року  достовірно знаючи про накладений арешт на автомобіль, 02 лютого 2018 року  відповідач заволодів автомобілем Мерседес Бенц Е 200 відібравши його у позивача та виїхав за межі України.
Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам законодавства, які регулюють спірні правовідносини.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2017 року  накладено арешт на ряд майна, в тому числі на автомобіль «Mersedes – Benz Е200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_5 .
Арешт майна - накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.
Розпорядження, одна з трьох класичних правомочностей власника (поряд з володінням і користуванням), можливість власника речі визначати її фактичну і юридичну долю.
Визначення фактичної долі речі полягає в можливості зміни її фізичної суті аж до повного знищення. Юридична доля речі може бути визначена шляхом передачі права власності іншій особі або шляхом відмови від права на річ.
Таким чином відповідач був позбавлений права вчиняти щодо автомобіля дії, які полягають у його відчуженні, або змінювати його фізичний стан, однак ухвалою суду не було заборонено відповідачу  користуватись даним автомобілем, тобто використовувати його за функціональним призначенням.
Відтак до набрання законної сили рішення суду про поділ майна (11 березня 2020 року) відповідач на законних підставах реалізовував своє право на користування автомобілем. Після указаної дати відповідач не вчиняв жодних дій, направлених на перешкоджання виконанню рішення суду про поділ майна.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи на письмову вимогу позивача про повернення їй автомобіля, відповідач повідомив місце знаходження автомобіля та жодних перешкод у позивача не існувало щодо повернення даного автомобіля . 
Судом першої інстанції неправильно застосовано положення Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі-Порядок) в редакції, яка була чинною на момент виїзду спірного автомобіля за кордон, та положень ЦПК України.
Так, посилаючись на пункти 41 та 53 Порядку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки ухвалою суду від 29 грудня 2017 року на автомобіль було накладено арешт, він не міг бути допущений до поїздки за кордон, оскільки стосовно нього діяла тимчасова заборона на зняття з обліку.
Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.
Відповідно до пункту 41 Порядку (в редакції чинній на момент виїзду Автомобіля за кордон) забороняється зняття з обліку та/або перереєстрація на нового власника транспортних засобів, які перебувають в розшуку або щодо яких у Єдиному державному реєстрі МВС є відомості про накладення арешту або заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію на підставі судового рішення чи постанови державного виконавця.
Отже, пункт 41 Порядку визначає, що арешт, заборона на зняття з обліку та/або перереєстраціює окремими видами обтяжень, що можуть бути застосовані до транспортного засобу. При цьому, кожне з таких обмежень забороняє зняття з обліку транспортного засобу лише за наявності відповідних відомостей у Єдиному державному реєстрі МВС.
Відповідно до матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 29 грудня 2017 року у справі № 161/19023/17 (про поділ майна сторін) на автомобіль було накладено арешт.
Водночас, пункт 53 Порядку (в редакції, яка була чинною на момент виїзду автомобіля за кордон) передбачає, що транспортні засоби, на які згідно із законом встановлено тимчасову заборону на зняття з обліку, до поїздок за кордон не допускаються.
Таким чином, Порядок не допускає до поїздок за кордон лише ті транспортні засоби щодо яких встановлений такий вид обтяження як "тимчасова заборона на зняття з обліку". Однак, у рамках розгляду справи № 161/19023/17 (про поділ майна сторін)ніколи не виносилися ухвали про встановлення такого виду обтяження як тимчасова заборона на зняття автомобіля з обліку. При цьому, Порядком(у редакції чинній на момент виїзду Автомобіля за кордон) не передбачено, що наявність будь-якого іншого виду обтяження (окрім тимчасової заборони на зняття з обліку) є підставою для недопуску транспортного засобу до поїздок за кордон.
Наявність відомостей у Єдиному державному реєстрі МВС про накладення арешту або заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію транспортного засобу обов`язковою умовою для недопуску транспортного засобу до поїздок з кордон. Матеріали даної справи не містять доказів того, що на момент виїзду Автомобіля за кордон у Єдиному державному реєстрі МВС були наявні відомості про накладення на нього арешту. За таких обставин (відсутність у Єдиному державному реєстрі МВС відомостей про арешт Автомобіля) Відповідач не мав жодних перешкод/обмежень для поїздок на Автомобілі за кордон.
Допуск/недопуск транспортних засобів для перетину державного кордону України перебуває в компетенції та повноваженнях Державної прикордонної служби України. Відтак, допуск автомобіля для перетину кордону Державною прикордонною службою України свідчить, що на момент виїзду не існувало передбачених законом підстав для відмови в допуску автомобіля для перетину державного кордону України. 
З врахуванням викладеного слід дійти висновки, що відповідач не вчинив протиправних дій, що спростовує висновки  суду про його протиправну поведінку, що стало підставою для задоволення позову.
З огляду на викладене, матеріали справи не містять доказів існування  обов`язкової умови для відшкодування збитків - протиправність дій відповідача, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволені позову в частині  стягнення майнової шкоди.
Рішенням про поділ майна не передбачено обов`язку відповідача вчиняти будь-які дії щодо автомобіля, в тому числі доставляти його позивачу. Дана обставина також підтверджується, листом приватного виконавця Ярушевської Т.І. від 03 квітня 2020 року, в якому зазначено, що реєстрація права власності на автомобіль не входить до її компетенції, як приватного виконавця, оскільки рішенням суду відповідача не було зобов`язано вчинити будь-яку дію, в тому числі передати позивачеві автомобіль для реєстрації права власності у відповідних державних органах.
З врахуванням положень ст. 23, 1167 ЦК України що фізична чи юридична особа має право на відшкодування в повному обсязі майнової шкоди, завданої її майну, а також на відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна особою, яка її завдала, у разі якщо дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Оскільки підстави для відшкодування позивачу ОСОБА_1 майнової шкоди відсутні, відповідно відсутні підстави для відшкодування їй моральної шкоди.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частина 1 та 2 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. 
Фактично спір у даній  справі стосується майна (автомобіля), який було за рішенням суду виділено позивачу, як майно спільної сумної власності подружжя, яке було зареєстровано за відповідачем  та знаходиться на території іншої держави.
Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, при цьому, віндикація, як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.
За містом віндикаційного позову є витребування саме того майна, яке вибуло із законного володіння власника. Підставою відникаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його у відповідача.
З контексту вказаної правової норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул. 
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач є власником автомобіля, яке набуто нею на підставі  рішення суду про поділ майна. Також судом встановлено, що ОСОБА_1 позбавлена права володіти даний майном, оскільки воно знаходиться на території іншої держави.
Таким чином позивач не позбавлена права звернутись до відповідача з позовом про витребування  свого майна  та зобов`язати відповідача повернути їй даний автомобіль.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі  рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позову.
У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 6261, 90 гривень необхідно стягнути з позивача.
Керуючись ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України ,

                                           У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4   задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від  26 жовтня2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих неправомірними діями відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 6261, 90 гривень судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий- суддя:

Судді: