ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/394/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/7334/16-ц Категорія: на ухвалу 	Гудзенко В.Л. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       31 березня 2022 року м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

	Новікова О.М.,	
  	Вініченка Б.Б., Гончар Н.І.,	
за участю секретаря	Чуйко А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу 3-х% річних та інфляційних витрат, -
в с т а н о в и в :
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2022 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, 3-х% річних та інфляційних витрат, оскільки станом на день написання розписки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вони були зареєстровані як фізичні особи-підприємці. Так як спір виник між суб`єктами господарювання, тому цей спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Ухвала оскаржена в апеляційному порядку позивачем.
Доводи скарги зводяться до того, що правовідносини з погашення боргу, що посвідчений розпискою, за своєю суттю не є господарськими, адже виникли внаслідок новації боргу від господарської діяльності в позикове зобов`язання.
За змістом розписки вбачається, що вона укладена між фізичними особами, а не між підприємцями.
ОСОБА_2 припинив господарську діяльність в 2014 році. Між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 відсутні господарські відносини, а вимога, звернута до відповідачки, ґрунтується виключно на положеннях сімейного права, оскільки подружжя ОСОБА_2 поділило спільне майно, в результаті чого позичальник ОСОБА_2 став неплатоспроможний.
На вказане суд не звернув уваги, що призвело до ухвалення неправильного рішення про господарську підвідомчість даної справи.
Просить ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На апеляційну скаргу надійшов відзив від ОСОБА_2 , у якому останній вказує, що розписка була написана у зв`язку з поділом спільного з позивачем бізнесу, який вони разом вели з 2003-го по 2013 рік. 12.12.2013 ОСОБА_2 дійсно написав розписку на частину товару вартістю 125 000 грн., вказавши що він отримав товар на дану суму, а кошти виплатить 31.03.2014. Але після поділу майна, товар позивач йому так і не передав, тому і кошти відповідач не сплатив. Вважає, що спір пов`язаний з господарською діяльністю, тому рішення суду про закриття провадження є вірним.
ОСОБА_2 погоджується з оскаржуваною ухвалою та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підставою звернення з позовом про стягнення боргу, 3-х процентів річних та інфляційних втрат є неналежне виконання зобов`язань, які виникли з розписки, щодо повернення боргу.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. 
З матеріалів справи встановлено, що 12.12.2013 ОСОБА_2 написав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_1 товарно-матеріальні цінності, а саме побутову техніку загальною вартістю 125 000 грн., перелік яких міститься в накладній № 010874 від 11.01.2013. ОСОБА_2 зобов`язався повернути вартість цього товару на загальну суму 125 000,00 грн. протягом п`ятнадцяти місяців, а саме до 31.03.2014. За згодою позикодавця сума заборгованості може погашатися позичальником періодичними платежами в межах строку цього зобов`язання. Розписка написана ОСОБА_2 власноруч без фізичного чи психологічного тиску (а.с. 33).
Згідно з видатковою накладною №НАШ-010874 від 11.01.2013: постачальник - СПД ОСОБА_1 , одержувач - ОСОБА_2 , підстава - договір (розписка), умова продажу - товарний кредит. Згідно з переліком видаткової накладної предметом передачі є побутова техніка у кількості 72 одиниці на суму 125 000 грн. Аналіз товарів в переліку виключає припущення про те, що товари могли бути використані ОСОБА_2 не в підприємницькій діяльності, а для власних потреб.
Позивач стверджує, а відповідач визнає, що розписка написана в результаті поділу спільного бізнесу із відповідачем. 
Таким чином, розписка від 12.12.2013 за своєю юридичною природою є договором купівлі-продажу з відстроченим обов`язком покупця (боржника) оплатити товар на суму 125 000 грн.
При цьому, з аналізу змісту розписки від 12.12.2013 та видаткової накладної №НАШ-010874 від 11.01.2013, вбачається, що відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу неналежного виконання боржником обов`язку з повернення вартості прийнятого товару мають господарсько-правовий характер.
Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.
Звертаючись до суду із цим позовом в грудні 2016, неодноразово уточнивши та збільшивши позовні вимоги (зокрема, остання редакція позову подана 05.02.2020), позивач посилався на те, що ним і ОСОБА_2 спільно здійснювалась підриємницька діяльність як фізичними особами-підприємцями, в ході якого придбано рухоме та нерухоме майно. А розписка, щодо якої заявлено позовні вимоги, написана відповідачем в порядку розподілу спільної діяльності підприємців.
З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що ОСОБА_1  зареєстрований як фізична особа-підприємець з 15.03.2002 та дотепер.  ОСОБА_2  зареєстрований як фізична особа-підприємець з 29.04.1999. Припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця лише 26.03.2014.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14?144цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18), від 05 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19).
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відтак норми процесуальних законів наведено тут і далі у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року.
Статтею 20 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.
Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).
Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.
Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просив стягнути заборгованість за розпискою, укладеного між ним та фізичною особою-підприємцем в ході здійснення спільної господарської діяльності.
Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 ЦК України.
За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).
Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.
Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).
Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи позивача необхідно перевірити в порядку господарського судочинства.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 01 квітня 2022 року.

Судді