РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2022 року
м. Рівне

Справа № 557/833/21
Провадження № 22-ц/4815/163/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача - Шимківа С.С.,
суддів:                  - Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
учасники справи: 
позивач - акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк",
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року (ухвалене у складі судді Тишкуна П.В.) у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,- 
в с т а н о в и в :
У червні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ "Приватбанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 20.05.2009 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами банку" складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. При укладені договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому було збільшено до 29000 гривень. Зауважує, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та у межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язання за договором не виконала, так як в процесі користування кредитним рахунком не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку з чим, відповідач станом 19 травня 2021 року має заборгованість у сумі 32423,38 коп., з яких: 26023,60 грн. заборгованість за тілом кредиту; у тому числі 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 26023,60 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6399,78 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Просить задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача заборгованість у зазначеному розмірі.
Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року позов АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 20 травня 2009 року у розмірі 26023 гривні 60 копійок, в тому числі, заборгованість за тілом кредиту у розмірі 26023 гривні 60 коп. та судовий збір в сумі 1822 гривні 13 копійок. 
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів, що сторони кредитного договору погодили сплату позичальником відсотків за користування кредитними коштами, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за відсотками.
Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, місцевий суд дійшов до переконання, що позивач вправі вимагати повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а саме НОМЕР_1 гривні 60 копійок.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1  оскаржили його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк" зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано довідку про умови кредитування, яка особисто підписана відповідачем, а також розрахунок заборгованості відповідно до якого відповідач на протязі 2015-2019 років користувався кредитними коштами та систематично здійснювала оплату за користування кредитом. У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору. Вважає, що вказані обставини свідчать про згоду відповідача з усіма умовами кредитного договору. Тому, доведеним є факт, що з моменту підписання відповідачем заяви, між банком та нею укладено кредитний договір шляхом приєднання до запропонованого банком договору, а також доведеним, що позичальник був повідомлений про умови кредитування, у тому числі про відсоткову ставку за користування кредитними коштами.
Просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не встановив, в якому конкретно розмірі відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту. В той же час, з позовної заяви вбачається, що в анкеті-заяві кредитний ліміт вказано у розмірі 500 грн., але строк повернення отриманих грошових коштів сторонами у анкеті-заяві не встановлено. Процентна ставка за користування кредитом і термін кредитування не вказані, порядок обчислення та розміри відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів), не зазначені, а долучені до позову довідки про видані кредитні картки - свідчать про односторонню, без узгодження з позичальником, зміну кредитного ліміту банком, що суперечить вимогам ст. ст. 203, 1046. 1054 ЦК України. Суд першої інстанції прийняв до уваги той факт, що банк нарахував відповідачу заборгованість виходячи з "Умов та Правил надання банківських послуг", Правил користування платіжною карткою, які відповідачем не підписані. При цьому, на яких підставах і за яких істотних умов виникла заборгованість у відповідача суд не визначив. Переконана, що вона повністю погасила заборгованість за договором позики, що підтверджується наведеним нею розрахунком. Стверджує, що банк здійснював нарахування та погашення (списання) відсотків не у відповідності до положень частини першої статті 1048 ЦК України (на рівні облікової ставки НБУ), а у збільшеному розмірі 3,5% в місяць. Тобто, за період з 01.12.2015 року по 01.08.2020 року включно, позивачем щомісяця списувалися відсотки за рахунок кредиту і додавалися до тіла кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості. Вважає, що такий порядок погашення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами між сторонами в письмовій формі не погоджувався, а односторонні дії банку з погашення (списання) відсотків за рахунок кредиту і додавання до тіла кредиту не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки відсотки є платою за використання кредитних коштів. Тому, розрахунок позивача нарахованих та погашених (списаних) за рахунок кредиту відсотків як договірних, є невірним і спростовується вищезазначеним, що також свідчить про необгрунтованість його вимог у цій частині.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з неї заборгованості у розмірі 26023 гривні 60 копійок.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про залишення їх без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 20.05.2009 року між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.. 
За змістом підписаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач погодилася з тим, що підписана нею анкета-заява разом із "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на офіційному банківському сайті, складає між нею та позивачем договір банківського кредиту.
У вказаній Анкеті-заяві, зазначено розмір встановленого кредитного ліміту на картковому рахунку - 500 грн., термін дії картки та базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору - 2,5% на місяць на залишок заборгованості, порядок погашення заборгованості - шляхом внесення коштів на картку клієнтом або шляхом списання коштів з дебетової картки. 
Відсоткова ставка у розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості також погоджена сторонами у довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду.
З довідки АТ КБ "Приватбанк" про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що станом на 26.11.2020 року кредитний ліміт по рахунку відповідача складав 26 329,91 грн..
З довідки АТ КБ "Приватбанк" слідує, що відповідачу неодноразово перевипускалися кредитні картки, остання з яких № НОМЕР_2 , дата відкриття 29.08.2017 року, термін дії до 03/21. 
Позивач зазначає, що відповідач порушила взяті на себе зобов`язання щодо належного та вчасного повернення коштів і станом на 19.05.2021 року має заборгованість у розмірі 32423,38 коп., з яких: 26023,60 грн. заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 26023,60 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6399,78 грн. -заборгованість за простроченими відсотками.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Запропоновані AT КБ «Приватбанк» умови публічного договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. Аналіз положень ст.ст.633, 634 ЦК України дає підстави для висновку, що споживач послуг банку (особа, яка підписує Анкету-заяву) приєднується до тих умов, з якими ця особа ознайомлена.
Аналіз положень ст.ст.549, 551, 1048, 1049, 1050, 1056-1 ЦК України дають підстави для висновку, що у разі укладення договору кредитного договору, проценти за користування кредитом та неустойка може встановлюватися законом та договором.
У Анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 20 травня 2009 року процентна ставка за користування кредитом визначена у розмірі 2.5% на місяць.
Разом з цим, у підписаній відповідачем анкеті-заяві та довідці про умови кредитування не зазначені умови та порядок зміни відсоткової ставки, порядок та умови збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків, крім розрахунку заборгованості та виписки за картковим рахунком, посилається на Витяг з Тарифів Банку (надалі - Витяг з Тарифів) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил, на які посилається позивач, розуміла відповідач, ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
Тарифи, Умови та Правил надання послуг неодноразово змінювались з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з даним позовом.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, за відсутності у Анкеті-заяві домовленості сторін про зміну відсоткової ставки, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують вказаних обставин.
Отже, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил, не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 20 травня 2009 року шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-13 Іцсі 9).
Застосування до даного спору зазначеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду є правомірним, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на його характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Доцільність застосування цих висновків при відсутності заперечень щодо умов відповідного договору зі сторони відповідача та навіть при заочному розгляді справи підтверджена у низці постанов Верховного Суду, у т.ч.: від 09 жовтня 2019 року в справі № 180/1801/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі № 755/1907/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі № 203/3169/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі 755/13316/16-ц; від 13 листопада 2019 року в справі № 755/17260/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі №755/20484/15-ц; 21 жовтня 2019 року в справі №576/439/18; від 22 серпня 2019 року в справі № 243/515/16-ц; від 16 жовтня 2019 року в справі № 180/1706/16-ц; від 11 вересня 2019 року в справі № 753/23698/15- ц; від 30 жовтня 2019 року в справі № 355/558/18; від 04 вересня 2019 року в справі №382/1131/18.
У той же час, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що в анкеті-заяві від 20.05.2009 року та довідці про умови кредитування сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2.5 % на місяць.
Разом з цим, банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.
У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).
Частиною 3 ст. 1056-1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, наданих позивачем, вбачається, що відповідачу безпідставно нараховувалися відсотки, зокрема, за підвищеною процентною ставкою у розмірі 34,8%, 40,8%, 42%, 43,2% річних, заборгованість за якими відносилася на тіло кредиту. На тіло кредиту, збільшене за рахунок списання вказаних процентів, в свою чергу нараховувалися відсотки.
Грошові кошти, які були сплачені відповідачем на погашення заборгованості неправомірно відносилися на погашення протиправно збільшених відсотків та тіла кредиту, збільшеного за рахунок списання цих відсотків. Отже, розмір заборгованості за відсотками, заявлений позивачем, визначений усупереч вимог закону та умов договору.
Враховуючи, що позичальник періодично здійснював погашення за наданим кредитом, у т.ч. й нарахувань, не передбачених в анкеті-заяві, колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсний розмір заборгованості за відсотками.
Неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може ґрунтуватися на припущеннях.
Іншого належного розрахунку заборгованості за відсотками, який би відповідав обумовленими сторонами умовами кредитування, позивач до апеляційної скарги не долучив.
Відтак, наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості за відсотками не є безспірним доказом їх розміру, а тому позовні вимоги про їх стягнення не можуть бути задоволені.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 6399,78 грн..
Наведені в апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк" доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду.
Також на переконання колегії суддів неспроможними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності у неї заборгованості за тілом кредиту. Твердження останньої, що вона повернула банку грошові кошти у більшому розмірі ніж фактично отримала є необґрунтованими. Наведені в апеляційній скарзі відповідача взаєморозрахунки отриманих та сплачених кредитних коштів є помилковими, оскільки дані розрахунки були здійсненні врахування відсотком ставки - 2.5% на місяць, яка була узгоджена сторонами кредитного договору у власноручно підписаною ОСОБА_1 анкетою-заявою від 20.05.2009 року та довідкою про умови кредитування. Належного розрахунку, який був би здійснений виходячи із погодженої сторонами відсоткової ставки, стороною відповідача надано не було. Твердження про неправомірність збільшення банком кредитного ліміту не спростовують розміру заборгованості за тілом кредиту, оскільки надані відповідачу кредитні кошти активно нею використовувалися, що вбачається із виписки по її особовому рахунку.
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.
Судді:                                                                  Ковальчук Н.М. 

Хилевич С.В.