Номер провадження: 22-ц/813/1278/22 
Номер справи місцевого суду: 522/7570/16-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Ющак А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннер-Одеса», ОСОБА_2 про заміну сторони у договорі та визнання права власності, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Домусчі Л.В. 01 листопада 2019 року у м. Одеса, -
встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ТОВ «Віннер-Одеса», ОСОБА_2 про заміну сторони у договорі та визнання права власності (т. 1 а.с. 2-4).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що у вересні 2006 року ОСОБА_1 прийняв рішення придбати в автосалоні ТОВ «Віннер-Одеса» на умовах договору комісії, транспортний засіб - автомобіль JAGUAR, вартістю 36 188 євро. Оскільки у нього не було одразу згаданої суми коштів, тому позивач звернувся до Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», правонаступником якого є ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», за отриманням споживчого кредиту на покупку автомобіля. Проте, банк відмовив позивачу, пославшись на його вік - 66 років. У цій ситуації позивачу запропонувала свою допомогу невістка - відповідачка ОСОБА_2 
18.09.2006 року, за усною домовленістю із ОСОБА_1 , та діючи у цілях набуття ним у власність транспортного засобу, відповідачка спочатку уклала договір комісії №18/08 з ТОВ «Віннер-Одеса», згідно якого комісіонер за дорученням комітента на умовах повної передоплати вартості товару повинен був придбати, доставити та передати комітенту автомобіль JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі НОМЕР_1 , вартістю 36 188 євро, що в еквіваленті НБУ на моменту укладання договору склало 231 634. 00 грн..
25.09.2006 року, з метою виконання договору комісії, довірена особа позивача - ОСОБА_2 , замість нього, уклала з АППБ «Аваль» кредитний договір №014/0059/73/66215 на суму 231 634 грн., для придбання автомобіля JAGUAR, модель X-TYPE. ОСОБА_1 вказував, що його було залучено банком, як поручителя невістки за договором поруки від 25.09.2006 року. 
У подальшому, 25.09.2006 року, на підставі кредитного договору, банк перерахував на рахунок ТОВ «Віннер-Одеса» кошти у сумі 231 634.36 грн. у рахунок вартості автомобіля згідно рахунку-фактури №СФ-0000150 від 18.09.2006 року. 26.09.2006 року договір комісії було виконано, про що складено акт приймання-передачі автомобіля. 
З моменту придбання, автомобіль залишився в його користуванні та саме він, ОСОБА_1 , здійснює технічне обслуговування автомобіля. Протягом жовтня 2006 року - травня 2007 року він повністю перерахував на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 у ВАТ «Морський транспортний банк» отримані за споживчим договором кошти та відсотки. Виконання боргових зобов`язань по кредиту за автомобілем підтверджено довідкою Одеської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль». Не зважаючи на це, позивач посилався на те, що усупереч домовленості, до цього часу ОСОБА_2 не переоформила транспортний засіб на його ім`я, хоче була зобов`язана це зробити за першою вимогою. 
Зазначив, що ввечері 27.09.2015 року він залишив автомобіль біля свого будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, вранці наступного дня автомобіль зник. Після його звернення до Іллічівського міського відділу ГУМВС України в Одеській області, позивач дізнався, що транспортний засіб фактично вилучила ОСОБА_2 
ОСОБА_1 вказував, що зазначення в договорі комісії №18/09 від 18.09.2006 року в якості комісіонера ОСОБА_2 не відповідає фактичним намірам сторін та порушує його права на придбаний автомобіль. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т.2 а.с. 102-105).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що копія Договору купівлі-продажу від 26.05.2007 року про продаж відповідачем від імені чоловіка ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 за 16 200 грн. не може свідчити про сплату кредиту розміром 231 634, 36 грн., а доказів щодо інших джерел доходу, які б свідчили про можливість сплати ОСОБА_2 кредит, останньою не надано. Крім того, апелянт зазначає, що саме він на протязі жовтня 2006 - травня 2007 року повністю сплатив замість ОСОБА_2 кредит та відсотки за рахунок отриманої  ОСОБА_1 заробітної плати моряка (т.2 а.с. 113-117).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи, 18 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Віннер-Одесса» було укладено Договір комісії №18/09 на придбання для власних потреб автомобіль марки JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі НОМЕР_1 , за ціною 36 188 євро (т.1, а.с.14-15).
Окрім того, що не заперечується сторонами, з метою придбання вказаного автомобіля ОСОБА_2 уклала з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», договір споживчого кредиту №014/0059/73/66215 від 25.09.2006 року, та останній було надано кредит. 
Поручителем за вказаним кредитним зобов`язанням ОСОБА_2 виступив позивач ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним договором поруки від 25.09.2006 року (т.1,а.с.19).
У подальшому, як вбачається із матеріалів справи, на користь ТОВ «Віннер-Одеса» від імені ОСОБА_2 було перераховано кошти на суму 231 634,36 грн. (призначення платежу: автомобіль JAGUAR, модель X-TYPE, згідно рахунку-фактури №СФ-0000150 від 18.09.2006 року) та 26 вересня 2006 року між сторонами (ТОВ «Віннер-Одеса» та ОСОБА_2 ) було підписано акт прийому-передачі автомобіля до договору комісії №18/09 від 18.09.2006 року. 
Згідно листа Регіонального сервісного центру  МВС в Одеській області від 04.03.2016 року (т.1, а.с.121), станом на 03.03.2017 року власником автомобіля вказано ОСОБА_2 . 
Позивач же стверджував, що спірний автомобіль був придбаний саме ним, та кошти на погашення кредиту виплачувались ним, та у подальшому невістка - відповідачка ОСОБА_2 мала здійснити за усною їх домовленістю переоформлення автомобіля на користь позивача. Проте, зазначеного не вчинила. 
Спірним автомобілем ОСОБА_1 користувався з 2006 року по 27.09.2015 року та мав право керування, про що свідчить інформація у свідоцтві про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , 2006 р.в., власником якого є ОСОБА_2 ,
З 27.09.2015 року позивач не користувався вказаним автомобілем, і саме з цього моменту ОСОБА_1 почав стверджувати, що автомобіль був угнаний відповідачкою.
Обставини користування позивачем спірним автомобілем та його ремонту відповідач не спростувала, проте підтвердила, що отримала нове свідоцтво про право власності на автомобіль замість втраченого за заявою 21.07.2015 року, що підтверджується даними РСЦ в Одеській області від 13.03.2017 року (а.с.121-122, 143-150).
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується, за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Згідно ст. 1012 ЦК України, договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії.  Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.
Згідно ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Загальні правила щодо заміни сторони у зобов`язанні передбачені у Главі 47 ЦКУ, а заміна сторони в фінансовому зобов`язанні, тобто договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), регулюється Главою 73 ЦКУ. 
За бажанням однієї сторони (зазвичай, це кредитор) та в деяких випадках за згодою іншої сторони (якщо це заміна боржника, або договором передбачено, що заміна кредитора відбувається виключно після погодження цього з іншою стороною в зобов`язанні) може бути проведено заміну сторони у зобов`язані. 
Зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:
1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);
2) правонаступництва;
3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);
4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_4 .
Так, сторони підтвердили, що відповідачка взяла кредит, з метою отримання коштів на купівлю автомобіля, уклавши з АППБ «Аваль» кредитний договір №01400597366215 25.09.2006 року. Саме з метою забезпечення виконання даного кредиту, позивач уклав з банком договір поруки у той же день. У травні 2007 року кредит був погашено повністю.
Зазначене також підтверджено і виданою 30.05.2007 року Одеською обласною філією «Райффайзен Банк Аваль» довідкою до РЕВ-1 Міжрайонного відділу ДАЇ УМВС України в Одеській області, з якої вбачається, що позичальник ОСОБА_2 в повній мірі розрахувалась перед банком за автомобіль (а.с.23).
Доводи позивача з приводу сплати саме ним коштів у рахунок погашення кредиту ОСОБА_2 , та усної домовленості щодо оформлення договору комісії з метою подальшого переоформлення на позивача, не знайшли свого належного та допустимого підтвердження за наслідком розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. 
З наданих банками виписок по рахунками відповідачки вбачається, що погашення кредиту здійснювалося від імені ОСОБА_2 , що підтверджується і наданими стороною відповідача копіями квитанції (т.1, а.с.192-196), згідно яких погашення кредиту здійснювалося через касу банку від імені саме відповідачки. Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що позивач якщо і сплачував особисто кредит, то платежі здійснювались від ОСОБА_2 , і таким чином позивач розумів, що кредит 25.09.2006 року взяла саме вона.
Згідно листа ПАТ «Марфін Банк» від 02.08.2017 року (т.1, а.с.162), в ПАТ «Марфін Банк» на ім`я ОСОБА_2 за період із 13.12.2004 року до 01.06.2007 року був відкритий 1 поточний рахунок № НОМЕР_4 від 13.12.2004 року в іноземній валюті, а саме в доларах США. За період із 13.12.2004 року до 01.06.2007 року на ім`я ОСОБА_2 відкриття або закриття будь-яких інших поточних рахунків в іноземній валюті, а саме в доларах США не відбувалось. 
Крім того відповідач, в підтвердження сплати кредиту надала, суду першої інстанції копію Договору купівлі-продажу від 26.05.2007 року (а.с.201) про продаж від імені чоловіка ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , за 16 200 грн. та квитанції про погашення кредиту.
Доказів щодо погашення позивачем кредиту відповідачки саме за рахунок заробітку позивача, як моряка, матеріали справи не містять. Також відсутні належні докази існування будь-якої усної домовленості між позивачем та відповідачем щодо переоформлення спірного автомобіля на ОСОБА_4 . 
Крім того судом враховано, що починаючи з 18.09.2006 року, тобто з моменту оформлення договору комісії, та до кінця вересня 2015 року позивач не спорював право власності на автомобіль за ОСОБА_2 , знаючи про укладання кредитного договору, договору комісії 18.09.2006 року та Акту прийому-передачі, та весь час при користуванні автомобілем маючи свідоцтво про реєстрацію ТЗ, в якому також зазначено власника.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що підстави позову ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження за наслідком розглядом справи, на підставі чого суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із їх необґрунтованістю та недоведеністю. 
Крім того, судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки у позові відмовлено за його недоведеністю. 
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що копія Договору купівлі-продажу від 26.05.2007 року про продаж відповідачем від імені чоловіка ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 за 16 200 грн. не може свідчити про сплату кредиту розміром 231 634, 36 грн., а доказів щодо інших джерел доходу, які б свідчили про можливість сплати ОСОБА_2 кредит, останньою не надано. Крім того, апелянт зазначає, що саме він на протязі жовтня 2006 - травня 2007 року повністю сплатив замість ОСОБА_2 кредит та відсотки за рахунок отриманої  ОСОБА_1 заробітної плати моряка.
Колегія суддів зауважує, що з виписки про рух коштів по рахункам №№ НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , відкритих на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вбачається, що внесення грошових коштів за кредит здійснювалось безпосередньо відповідачкою у касу банку. При цьому, апелянтом не надано належних та допустимих доказів того, що саме він сплачував кредит та відсотки за кредитом, або переводив власні грошові кошти на рахунок ОСОБА_2 для погашення кредиту.
Крім того, необґрунтованими є твердження апелянта про те, що копія Договору купівлі-продажу від 26.05.2007 року про продаж відповідачем від імені чоловіка ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 за 16 200 грн. не може свідчити про сплату кредиту розміром 231 634, 36 грн., а доказів щодо інших джерел доходу, які б свідчили про можливість сплати ОСОБА_2 кредит, останньою не надано.
Колегія суддів враховує, що з наявного у матеріалах справи кваліфікаційного сертифіката та диплома моряка на ім`я ОСОБА_3 (чоловіка відповідачки) вбачається, що останній працював на час укладення кредитного договору на посаді старшого помічника капітана, що свідчить про наявність у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 матеріальної можливості сплачувати грошові кошти за кредитним договором.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18 лютого 2022 року.

      Головуючий                                                               С.О. Погорєлова 
      
Судді                                                                  А.П. Заїкін

        О.М. Таварткіладзе