Номер провадження: 22-ц/813/8050/21 
Номер справи місцевого суду: 522/2609/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Попової Олени Анатоліївни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2021 року по цивільній справі за позовом Міністерства оборони України до Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року Міністерство оборони України звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до наказу Міністерства оборони України від 12.08.2019 року № 432 прийнято рішення про ліквідацію Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», внесено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19.08.2019.
Під час здійснення своїх повноважень ліквідаційною комісією були виявлено низку порушень, зокрема, стало відомо, що між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та Державним підприємством Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в особі ТВО директора Короленка А.В., як позичальником, було укладено Договір №1 про надання поворотної фінансової допомоги від 11.05.2018 року.
Згідно із п. 1.1. Договору Позикодавець передає Позичальнику безвідсоткову зворотню фінансову допомогу у сумі 90 000 гривень, позичальник зобов`язується повернути зазначену суму в обумовлений строк.
На запит Південного територіального юридичного відділу листом з Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України від 24.01.2020 № 24 повідомлено про те, що на адресу Міністерства оборони України Договір №1 про надання поворотної фінансової допомоги від 11.05.2018 року не надавався. Інформація щодо його укладення та заборгованість ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» у розмірі 50 тисяч гривень перед ОСОБА_1 виявлена комісією під час проведення вивчення стану справ на підприємстві в січні 2020 року. З моменту укладення договору підприємство в бухгалтерській звітності дану заборгованість не відображало.
Тобто в Міністерстві оборони України як органі управління державною власністю не погоджувався оспорюваний договір. ТВО директора ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» Короленко А.В. без погодження з Міністерством оборони України уклав оспорюваний договір, тобто без наявних на те повноважень.
Таким чином, позивач вважав, що Договір №1 про надання поворотної фінансової допомоги від 11.05.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» суперечить вимогам законодавства, у зв`язку з чим просив суд визнати його недійсним.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним Договір №1 про надання поворотної фінансової допомоги від 11.05.2018, укладений між ОСОБА_1 та Державним підприємством Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів». Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Попова Олена Анатоліївна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:
-наказом ТВО директора ДП МОУ “Одеський завод будівельних матеріалів” А.В.Короленко від 28.12.2016 року № 74ос ОСОБА_1 був переведений із посади начальника відділу матеріально- технічного постачання та збуту на посаду комерційного директора;
-наказом директора ДП МОУ “Одеський завод будівельних матеріалів” А.В.Короленко від 25.06.2019 року № 22ос ОСОБА_1 звільнено за п.1 ст. 36 КЗпП України;
-відповідно до наказу Міністерства оборони України від 12.08.2019 року № 432 прийнято рішення про ліквідацію Державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів”, внесено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19.08.2019 року;
-під час здійснення своїх повноважень ліквідаційною комісією були виявлені порушень, зокрема, те, що між ОСОБА_1 (Позикодавець) та Державним підприємством Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в особі ТВО директора Короленка А.В. (Позичальник) було укладено Договір №1 про надання поворотної фінансової допомоги від 11.05.2018 року, згідно із п. 1.1. якого Позикодавець передає Позичальнику безвідсоткову зворотну фінансову допомогу у сумі 90 000 гривень, а Позичальник зобов`язується повернути зазначену суму в обумовлений строк;
-на запит Південного територіального юридичного відділу листом з Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України від 24.01.2020 № 24 повідомлено про те, що на адресу Міністерства оборони України Договір №1 про надання поворотної фінансової допомоги від 11.05.2018 року не надавався.
Судова колегія виходить з наступного.
За приписами частин 5, 6 ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У податковому кодексі України конкретизовано, що поворотною фінансовою допомогою є сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення (п. 14.1.257 ПК України).
На це ж визначення посилається Верховний суд у свої позиції у Постанові від 06 квітня 2021 року по справі № 826/12608/15
За своєю суттю поворотна фінансова допомога вважається позикою, а правовою підставою для її надання є договір позики.
Договір позики передбачає, що одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції набув вірного висновку, що за своєю суттю укладений між ОСОБА_1 та Державним підприємством Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в особі ТВО директора Короленка А.В. договір поворотної фінансової допомоги є договором позики.
Відповідно до положень статей 62, 63, 65 Господарського кодексу України підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст. З, 4, 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та «Положення про Міністерство оборони України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, яке зокрема, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, надає пропозиції до Кабінету Міністрів України на передачу або реалізацію нерухомого військового майна, яке вивільнене та не планується для використання Збройними Силами України. Як центральний орган виконавчої влади Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Міністерство оборони України надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи та організації, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посади та звільняє з посад їх керівників, веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони України, здійснює у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України.
Згідно із ч. 4 ст. 67 ГК України державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків), у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абз. 2 п. 2 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року № 809 Про затвердження Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов`язанням погоджується органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю - щодо внутрішніх короткострокових кредитів (позик).
Відповідно до п. 4 Положення про Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 258 від 16.05.2016, Головне управління майна та ресурсів організовує погодження залучення підприємствами кредитних ресурсів у порядку, передбаченому законодавством України.
Виходячи з умов Договору та положень статей 1046, 1048 Цивільного кодексу України, Договір містить ознаки договору безпроцентної позики, оскільки передбачає надання Відповідачем Позивачеві грошових коштів на безоплатній основі, які Позивач зобов`язався повернути. Тобто передбачена Договором фінансова допомога підпадає під визначення операції із залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) позик, а залучення таких позик, зокрема, державними підприємствами Міінстерства оборони України врегульовано частиною 4 статті 67 Господарського кодексу України.
Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Встановивши, що укладений між ОСОБА_1 та Державним підприємством Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в особі ТВО директора Короленка А.В. договір поворотної фінансової допомоги Міністерством оборони України, як органом управління державною власністю не погоджувався, суд першої інстанції набув вірного висновку, що директор Державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів” ОСОБА_2 уклав спірний договір без повноважень на його укладання, а тому зазначений договір поворотної фінансової допомоги є недійсним.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що позивач отримавши грошові кошти у розмірі 90 000 грн., що підтверджується копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів № 714 від 11.05.2018 року на суму 10 000 грн., № 715 від 14.05.2018 року на суму 10 000 грн., № 716 від 15.05.2018 року на суму 10 000 грн., № 731 від 16.05.2018 року на суму 10 000 грн., № 734 від 17.05.2018 року на суму 10 000 грн., № 740 від 18.05.2018 року на суму 10 000 грн., № 743 від 21.05.2018 року на суму 10 000 грн., № 749 від 22.05.2018 року на суму 10 000 грн., № 755 від 23.05.2018 року на суму 10 000 грн., частково повернув фінансову допомогу у розмірі 40 000 грн., внаслідок чого залишок боргу склав 50 000 грн. і таким чином схвалив оспорюваний договір фінансової допомоги, не можуть бути взятими до уваги, оскільки факт повернення грошових коштів у розмірі 40 000 грн. відповідачем документально не підтверджений.
При цьому колегія суддів враховує відомості про відсутність фінансових документів державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», які при прийманні-передачі справ ліквідаційною комісією за актом від 17.02.2020 року не передавалися.
В судовому засіданні представник Міністерства оборони України пояснив, що відсутність документів обумовлена через їх незбереження з боку т. в. о. директора Короленка А.В., за даним фактом порушено кримінальне провадження і місце знаходження ОСОБА_2 встановлюється правоохоронними органами. Також представник пояснив, що комерційним директором державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» за час керівництва заводом Короленка А.В. був ОСОБА_1 , до посадових обов`язків якого входило розробка проекту договорів з урахуванням процедури їх погодження в компетентному підрозділі Міністерстві оборони України і лише після такого погодження договір надався на підпис директору заводу, про що ОСОБА_1 був добре обізнаний. 
Колегія суддів враховуючи зазначені обставини не може вважати дії ОСОБА_1 добросовісними щодо укладення договору фінансової допомоги без погодження з Міністерством оборони України, оскільки ОСОБА_1 на час укладення даного договору дійсно обіймав посаду комерційного директора підприємства і згідно з його посадовими обов`язками був обізнаний про процедуру належного укладення такого договору.
Також колегія суддів з огляду на встановлені обставини і надані представником позивача поясненнями вважає недоведеним факт часткового повернення ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» ОСОБА_1 фінансової позики у розмірі 40 000 грн. і схвалення підприємством таким чином договору фінансової позики.
В розумінні ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Незастосування судом під час розгляду даного позову наслідків недійсності правочину з власної ініціативи не є підставою для скасування рішення ухваленого відповідно до закону, оскільки відповідач (апелянт) не позбавлений права на пред`явлення такої вимоги.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських судців до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Попової Олени Анатоліївни - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено: 22.12.2021 року.

Головуючий                        О.М. Таварткіладзе

Судді:                        О.В. Князюк

                       С.О. Погорєлова