ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1246/22 Справа № 202/32033/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі: 
       головуючого                Лаченкової О.В.
       суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
       при секретарі                Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 
на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2021 року
по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Акціонерного товариства "Акцент-Банк" про звернення стягнення на предмет застави та стягнення суми, -

ВСТАНОВИЛА:
       В листопаді 2011 роду до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Акціонерного товариства "Акцент-Банк" про звернення стягнення на предмет застави та стягнення суми.
       В обґрунтування позову АТ КБ “ПриватБанк” зазначив, що відповідно до укладеного 29 червня 2005 року між ПриватБанком і ОСОБА_2 кредитного договору №НЕН0АЕ00000009 останній отримав кредит у розмірі 39609 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 29 червня 2010 року.
       Цього ж дня у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПриватБанком та ОСОБА_2 був укладений договір застави, відповідно до якого останній передав у заставу банку рухоме майно, а саме автомобіль «Toyota», модель «Camry», 2005 року випуску, тип транспортного засобу седан, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (новий номер НОМЕР_3 ).
       Крім того, 20 жовтня 2010 року між ПриватБанком і ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки №167, за яким поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором в межах суми 200 грн.
       Відповідач ОСОБА_2 не виконував належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 12 серпня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 9335,29 доларів США, яка складається з наступного: 2136,15 доларів США – заборгованість за кредитом; 1533,62 доларів США – заборгованість за процентами; 1759,69 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 3905,83 доларів США – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання.

       Під час моніторингу кредиту було встановлено, що ОСОБА_2 порушив умови договору застави та без згоди банку реалізував заставний автомобіль ОСОБА_1 , тому зареєстроване обтяження зберегло силу для нового власника.
       За цих підстав ПАТ КБ «ПриватБанк» просило: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №НЕН0АЕ00000009 від 29.06.2005 року в сумі 9310,20 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.11.2011 року склало 74202 грн., звернути стягнення на предмет застави - автомобіль «Toyota», модель «Camry», 2005 року випуску, тип транспортного засобу седан, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (новий номер НОМЕР_3 ), що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 солідарно на користь банку 200 грн.
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28.11.2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені.
       Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04.09.2013 року заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28.11.2011 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. Провадження по справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.
       Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2016 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на заставне майно було скасовано, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно задоволені, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №НЕН0АЕ00000009 від 29 червня 2005 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , яка станом на 12 серпня 2011 року склала 75674 грн. 12 коп., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки ТОYОТА, модель САМRY, рік випуску 2005 року, тип седан, номер кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою – покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 743 грн.
       Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2016 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про звернення стягнення на предмет застави та стягнення суми відмовлено.
       В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк” на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2021 року просить рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2021 року по справі №202/32033/13-ц скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ “ПриватБанк” задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.
       У відзиві  ОСОБА_1  на апеляційну скаргу  АТ КБ “ПриватБанк” на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2021 року просить рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2021 року по справі №202/32033/13-ц залишити без змін, а апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” без задоволення.
       Відзиви на апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2021 року від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що між ПриватБанком та ОСОБА_2 29.06.2005 року укладений кредитний договір №НЕН0АЕ00000009, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 39609 доларів США, з яких: 29600 доларів США - на купівлю автомобіля, 10009 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою процентів у розмірі 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, з кінцевим терміном повернення до 29.06.2010 року(т.1 а.с.12-14).
       Видача кредиту в сумі 29600 доларів США підтверджується ордером та заявою про видачу готівки (т.2 а.с. 9-10).
       Відповідно до п.1 умов кредитного договору позичальник повинен щомісяця в період сплати надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 692,53 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії, а також іншим витратам банку відповідно до п.2.2, 9.4.3.
       Згідно п.3.2 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,35% на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
       Крім того, відповідно до п.4.1 кредитного договору при порушенні позичальником кожного із зобов`язань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. (або в сумі у валюті кредиту, еквівалентній 1 грн. за курсом НБУ на день сплати) за кожен день прострочення.
       Цього ж дня, 29.06.2005 року, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПриватБанком та ОСОБА_2 був укладений договір застави, відповідно до якого він передав у заставу банку рухоме майно, а саме належний йому автомобіль «Toyota», модель «Camry», 2005 року випуску, тип транспортного засобу седан, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
        20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки №167, згідно з яким ПАТ «Акцент-Банк» поручилося перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором на суму 200 грн. Пунктом 4 договору поруки від 20 жовтня 2010 року №167 визначено, що у випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
        З матеріалів справи вбачається, що у червні 2007 року автомобіль «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який є предметом застави, був відчужений ОСОБА_2 та на підставі біржової угоди серії ОП №00025 від 31.03.2009 року, виданої Південною товарною біржею, належить відповідачу ОСОБА_1 .
       Відповідно до розрахунку банку станом на 12 серпня 2011 року заборгованість ОСОБА_2 складає 9335,29 доларів США, з яких: 2136,15 доларів США - заборгованість за кредитом; 1533,62 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1759,69 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 3905,83 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором(т.1а.с.7-9).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
       Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Згідно з ч.ч.1,3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти.
       Отже, розмір позики (кредиту), розмір відсотків за користування кредитом та строк, на який передано кошти і протягом якого позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити відсотки, є істотними умовами договору.
       Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до ст.1 Закону України «Про заставу» (далі - Закон № 2654-XII) в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
       Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (стаття 3 Закону № 2654-XII).
       Відповідно до ст.19 Закону №2654-XII за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.
       Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (частини перша, друга статті 20 Закону № 2654-XII).
       Статтею 27 Закону №2654-XII передбачено, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.
       Наведені правові норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
       Згідно з ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1)обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2)відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.
       Частиною першою ст.23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.
       За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статей 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
       Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13 та від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14.
       Тобто у разі відчуження предмета обтяження боржником без згоди обтяжувача обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.
       З матеріалів справи вбачається, що станом на час відчуження автомобіля ОСОБА_2 у 2007 році та придбання його ОСОБА_1 31 березня 2009 року застава автомобіля зберігала свою силу.
        Згідно ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
        Виходячи з ч.1 ст.589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
       Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частина друга статті 590 ЦК України).
       Отже, підставою для звернення стягнення на предмет застави є невиконання боржником у встановлений строк своїх зобов`язань за договором.

       Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане, Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом».
       Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
       Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нарахування відсотків та пені за кредитним договором після 29.06.2010 року є безпідставним, оскільки кредит ОСОБА_2 був наданий на строк до 29 червня 2010 року, а відтак, нарахування відсотків та пені за кредитним договором після закінчення цього строку є безпідставним.
       Відповідно до розрахунку заборгованості (т. 2 а.с. 93-95) станом на 29.06.2010 року банком за кредитним договором від 29.06.2005 року, нарахована заборгованість: 2136,15 доларів США – заборгованість за кредитом; 750,60 доларів США - відсотки за користування кредитом, виходячи з підвищеної ставки 12,60 % річних та 32,28 % річних відповідно; 2029,81 доларів США – пеня, 1918,08 доларів США – комісія.
       Як вбачається з матеріалів справи, банком безпідставно збільшено суму тіла кредиту 27.06.2007 року на 1829,99 доларів США, 27.06.2008 року - на 163,54 доларів США, 26.06.2009 року - на 97,44 доларів США, а загалом на 2090,97 доларів США, що потягло безпідставне нарахування пені та відсотків, ставка за якими була необґрунтовано збільшена банком в односторонньому порядку.
       Відповідно до розрахунку заборгованості (т. 2 а.с. 93-95) та виписки по рахунку (т. 1 а.с. 197-199) станом на 21 червня 2007 року ОСОБА_2 мав заборгованість за кредитним договором у розмірі: 20078,24 доларів США – залишок поточної заборгованості, 1801 доларів США – залишок простроченої заборгованості, заборгованість за процентами 579,99 доларів США (470,55+88,35+21,09), комісія 106,56 доларів США, пеня – 0.
       21.06.2007 року відповідачем було сплачено у рахунок погашення заборгованості 20000 доларів США, з яких банком зараховано на погашення тіла кредиту 17506,56 доларів та 1801 доларів США відповідно, на погашення процентів 443,45 доларів США та 142,43 доларів США, погашення комісії 106,56 доларів США.
       Станом на 22.06.2007 року заборгованість відповідача за кредитним договором складала всього 2571, 68 доларів США - поточна заборгованість за тілом кредиту.
       27.06.2007 року розмір поточної заборгованості був збільшений банком з 2571,68 доларів США до 4401,67 доларів, тобто на 1829,99 доларів США.
       Аналогічним чином банком збільшено поточну заборгованість у червні 2006 року та 2008 року.
       Будь-яких доказів надання позичальнику додаткових коштів, зокрема сплату страхових витрат, банк протягом усього часу розгляду справи не надав, збільшення поточної заборгованості за тілом кредиту належними доказами не обґрунтував.
       02.07.2007 року ОСОБА_2 було сплачено в рахунок погашення кредиту 2526,50 доларів США.
       Згідно з випискою по рахунку (т.1 а.с.197-199) та розрахунком заборгованості (т. 1 а.с. 184) протягом 2012-2014 року на погашення відсотків за кредитом направлено кошти в загальній сумі 420,51 доларів. 
       Банком не надано будь-яких доказів на підтвердження правомірності збільшення з 01.11.2008 року відсоткової ставки за кредитом з 10,56 % річних до 12,60% річних – на поточну заборгованість та з 28,20 % річних до 32,28 % річних – на прострочену заборгованість відповідно. Не доведено, що зміна відсоткової ставки за договором шляхом її підвищення відбулася правомірно із дотриманням визначеної процедури.
       Разом із тим, банк не надав доказів на підтвердження повідомлення позичальника про збільшення відсоткової ставки за кредитом, саме з урахуванням якої банком і було обраховано суму заборгованості, в рахунок якої він просить звернути стягнення на заставне майно.
       Як відзначено у висновку Верховного Суду України, сформульованому в постанові від 14 грудня 2016 року по справі № 6-2315цс16, підстав для відступу від якого не було встановлено Верховним Судом, у разі підвищення банком відсоткової ставки з`ясуванню підлягають дотримання визначеної договором процедури підвищення відсоткової ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що банком не надано належних доказів на підтвердження існування заборгованості за кредитним договором у розмірі 9335,29 доларів США, в рахунок якої просить звернути стягнення на належний ОСОБА_3 автомобіль, який є предметом застави, а отже конкретний розмір заборгованості за кредитним договором не доведений.
       Згідно з частиною 1 статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
       Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого зобов`язання.
       Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.
       Отже, звернення стягнення шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
       Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 червня 2019 року по справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).
       Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі відсутні та в задоволенні цих вимог банку слід відмовити, оскільки застереження в договорі про задоволення вимог шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору.
       Відповідно до договору застави від 29.06.2005 року сторони погодили, що звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з додержанням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів: шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором; шляхом продажу заставодержателем предмета застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах; шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, в тому числі з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця, іншим незабороненим чинним законодавством способом.
       Таким чином, сторони відповідно до положень статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачили в договорі позасудові способи звернення стягнення на предмет застави шляхом його передачі у власність банку та продажу будь-якій третій особі в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед банком.
       За змістом статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Якщо договором не встановлено інше, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, відповідальність боржника і поручителя є солідарною.
       Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
       Тобто у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за основним договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами: з моменту настання строку виконання зобов`язання або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
       Зі збігом вищевказаного строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не підлягає задоволенню вимога банку про солідарне стягнення з АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2  суми в розмірі 200 грн., оскільки договір поруки укладений 20.10.2010року в той час як строк кредитування в кредитному договорі було погоджено сторонами до 29.06.2010 року. Тобто договір поруки з ПАТ «Акцент-Банк» укладений після закінчення строку виконання основного зобов`язання.
       Крім того, банк у своєму позові не зазначив, з чого складається сума в розмірі 200 грн. та в рахунок погашення яких складових заборгованості він просить стягнути зазначену суму, що має істотне значення з огляду на те, що банком не було доведено розмір заборгованості та її складові.
       Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що питання щодо застосовування до позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» наслідків спливу позовної давності за заявою представника відповідача не вирішується, оскільки позов є недоведеним, що є самостійною підставою для відмови в позові.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк”, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили факт невиконання боржником своїх зобов`язань і конкретний розмір заборгованості, в рахунок погашення якої звертається стягнення, а тому позовні вимоги про звернення стягнення на користь заявника в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №НЕН0АЕ00000009 від 29.06.2005 року в сумі 9310,20 доларів США на предмет застави - автомобіль «Toyota», модель «Camry», 2005 року випуску, тип транспортного засобу седан, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (новий номер НОМЕР_3 ), що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 є безпідставними.
       Доводи апеляційної скарги, що заборгованість відповідача за фактично використаними кредитними коштами підтверджена належними та допустимими доказами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки банк не надав належних доказів на підтвердження існування заборгованості за кредитним договором у розмірі 9335,29 доларів США.
       Відповідно до розрахунку заборгованості (т.2а.с.93-95) та виписки по рахунку (т.1а.с.197-199) станом на 21.06.2007р. ОСОБА_2 мав заборгованість за кредитним договором у такому розмірі: 20078,24 доларів США – залишок поточної заборгованості, 1801 доларів США – залишок простроченої заборгованості, заборгованість за процентами 579,99 доларів США (470,55+88,35+21,09), комісія 106,56 доларів США, пеня – 0.
       21.06.2007 року відповідачем було сплачено у рахунок погашення заборгованості 20000 доларів США, з яких банком зараховано на погашення тіла кредиту 17506,56 доларів та 1801 доларів США відповідно, на погашення процентів 443,45 доларів США та 142,43 доларів США, погашення комісії 106,56 доларів США.
       Таким чином, станом на 22.06.2007 року заборгованість відповідача за кредитним договором стала складати всього 2571, 68 доларів США - поточна заборгованість за тілом кредиту.
       При цьому 27.06.2007 року розмір поточної заборгованості був збільшений банком з 2571,68 доларів США до 4401,67 доларів, тобто на 1829,99 доларів США.
       Аналогічним чином банком збільшено поточну заборгованість у червні 2006 року та 2008 року.
       02.07.2007 року ОСОБА_2 було сплачено в рахунок погашення кредиту 2526,50 доларів США. Крім того, згідно з випискою по рахунку (т.1 а.с.197-199) та розрахунком заборгованості (т. 1 а.с. 184) протягом 2012-2014 року на погашення відсотків за кредитом направлено кошти в загальній сумі 420,51 доларів.
       Будь-яких доказів надання позичальнику додаткових коштів, зокрема сплату страхових витрат, банк не надав, збільшення поточної заборгованості за тілом кредиту належними доказами не обґрунтував.
       Доводи апеляційної скарги, що відповідач повинен сплатити суми передбачені ст.625 ЦК України колегія суддів вважає безпідставними, оскільки банком позовні вимоги про стягнення з позичальника відсотків за користування кредитом на підставі ст.625 ЦК України не заявлялися.
       Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції необгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк”, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" -залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя                                                О.В.Лаченкова

       Судді                                                                В.С.Городнича 

                                                                       М.Ю.Петешенкова