Номер провадження: 22-ц/813/2241/22 
Номер справи місцевого суду: 520/16148/17
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.01.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
         головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                              суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
 
          переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Андрєєвої Ірини Вікторівни в інтересах Акціонерного товариства Страхова компанія «ІНГО» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», ОСОБА_2   про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, - 
 
в с т а н о в и в:
 
29 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», ОСОБА_2   про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він є власником автомобіля марки «Мерседес», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який було пошкоджено в результаті ДТП, яке відбулося 21.05.2017р. за участю двох водіїв: відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Постановою апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2017 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП за фактом ДТП відносно водія керуючої належним йому автомобілем ОСОБА_3 за відсутністю в її діях складу правопорушення. У постанові апеляційним судом зазначено, що відповідач ОСОБА_2 не переконалася у безпечності руху та не звернула увагу на знак пріоритету в результаті чого здійснила зіткнення з автомобілем «Мерседес». Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «АСК «ІНГО Україна». На відновлення автомобіля позивачем було витрачено 15 240 грн.. Оскільки оцінювачем ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» була встановлена завдана матеріальна шкода в сумі 9 540,17 грн., то ця сума має бути стягнута з відповідача ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», а з відповідача ОСОБА_2 – різниця між фактично понесеними ним витратами та сумою страхового відшкодування що складає – 5699,83 грн.. Крім того, позивач просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду був сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 за довіреністю, надав суду заяви (т. 1, а.с. 100, т. 2, а.с. 43), в яких просив розглянути справу у відсутності позивача та його представника. Також представник позивача суду надав відповідь на відзив (т. 1, а.с. 212), в якому вказав, що постановою апеляційного суду Одеської області від 31.08.2017 року скасовано постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 30.06.2017 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 , провадження у справі відносно ОСОБА_3 закрито за відсутністю в її діях складу правопорушення. У мотивувальній частині вказаної постанови апеляційного суду зазначено, що ОСОБА_2 не переконалася у безпечності руху та не звернула увагу на знак пріоритету, в результаті чого здійснила зіткнення з автомобілем «Мерседес» д/н НОМЕР_1 . Отже, причиною скоєння ДТП від 21.05.2017 року стало порушення ПДД водієм ОСОБА_2 , тому оскільки судом встановлено причини та обставини  ДТП, не встановлення вини застрахованої особи в рамках розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 не позбавляє можливості здійснення страхової виплати страховиком.
Представник відповідача ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» – Андрєєва Ірина Вікторівна за довіреністю, в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду сповіщена належним чином, в попередні судові засідання надавала заяви про розгляд справи у її відсутності. 25.10.2018 року надала відзив на позовну заяву (т. 1, а.с. 183), в якому вказала, що заявлені до ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» позовні вимоги не визнає у повному обсязі, та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню  з наступних підстав. Як вбачається із наданих позивачем доказів, ОСОБА_2 , що керувала автомобілем «Mazda», р/н НОМЕР_2 , до адміністративної відповідальності за фактом дорожньо-транспортної пригоди від 21.05.2017 року за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, не притягалася та  факт наявності в її діях вини у відношенні скоєння зазначеного дорожньо-транспортного правопорушення не був встановленим жодним із судів. Сам по собі момент визначення в постанові апеляційного суду Одеської області фрази що «водій ОСОБА_2 не переконалася у безпечності руху та не звернула уваги на знак пріоритету, в результаті чого здійснила зіткнення з автомобілем «Мерседес»» не вбачає по собі факт наявності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення та наявності вини у її діях. За таких обставин, оскільки наявність вини ОСОБА_2 не встановлено, у АСК «ІНГО Україна» відсутній обов`язок щодо здійснення страхового відшкодування за Полісом №1844169, оскільки внаслідок ДТП, що мала місце 21.05.2017 року, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 не настала.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду сповіщена належним чином, в тому числі через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області https://iz.od.court.gov.ua/sud1510/, заяв  чи  клопотань по справі не надала.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 жовтня  2020 року позов ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. Суд стягнув з приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», адреса місцезнаходження: 01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 33, ЄДРПОУ 16285602, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків –  НОМЕР_3 , суму матеріальної шкоди у розмірі 9 540,17 гривень, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. та судові витрати у розмірі 400,64 грн.. В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Андрєєва Ірина Вікторівна в інтересах Акціонерного товариства Страхова компанія «ІНГО» просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 26 січня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У даному випадку рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в частині позовних вимог про стягнення страхового відшкодування із Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», правонаступником якого є Акціонерне товариство Страхова компанія «ІНГО» (скорочена назва – АТ СК «ІНГО»).
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків  у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.  Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно із частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана  одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно зі статті 1192 ЦК України  з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до статей 3, 6 Закону України  «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Згідно зі статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 травня 2017 року на перехресті вулиць Радісна / Платанова в м. Одесі трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілю «Мазда 6», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобілю «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Внаслідок вказаного ДТП автомобілі отримали механічні ушкодження.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобілю «Mercedes-Benz», держаний номерний знак НОМЕР_1 , є позивач ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 7).
Постановою Малиновського районного суду Одеської області від 30.06.2017 року по справі №521/8034/17 ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень (т. 1, а.с. 124).
Постановою апеляційного суду Одеської області від 31.08.2017 року по справі №521/8034/17 постанову судді Малиновського районного суду Одеської області від 30.06.2017 року, якою ОСОБА_3 була притягнута до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на неї було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень скасовано. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за  ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (т. 1, а.с. 10-12).
Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_3 пояснила, що водій автомобіля «Мазда», держаний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , в порушення приписів ПДР, не виконавши вимоги дорожнього знаку «Дати дорогу», не надала переваги в русі водію автомобіля «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1 , всупереч дорожнього знаку «В`їзд заборонено», допустила зіткнення, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Такі твердження ОСОБА_3 підтверджуються дослідженими у судовому засіданні фотознімками місця ДТП, а також, поясненнями водія ОСОБА_2 , з яких вбачається, що вона не переконалася у безпечності руху та не звернула увагу на знак пріоритету, в результаті чого здійснила зіткнення з автомобілем «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1 .
Згідно пояснень ОСОБА_2 21.05.2017 року вона рухалась на автомобілі по вул. Радісна в бік вул. Платанова «Мазда 6», державний номерний знак НОМЕР_2 , о 15 год. 05 хв. по крайній правій полосі зі швидкістю 40 км на годину, не впевнившись в безпеці руху не звернула увагу на знак приорітету, хотіла повернути на право на вулицю  з одностороннім рухом та зі вказаної причини здійснила зіткнення в передню частину автомобілю «Мерседес», держаний номерний знак НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 114).
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи викладене, не заслуговують на увагу доводи відзиву, що вина ОСОБА_2 не встановлена, оскільки її вина встановлена в судовому рішенні, яке набрало законної сили та підтверджується її поясненнями та поясненнями ОСОБА_3 ..
Відповідно до страхового полісу №АК/1844169 від 30.12.2016 року страховиком забезпеченого транспортного засобу – автомобілю «Мазда 6», держаний номерний знак НОМЕР_2 , зі страховим лімітом 100 000 грн. (франшиза – 0 грн.) на момент вчинення ДТП було ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» (т. 1, а.с. 160).
25 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 повідомив відповідача ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» про дорожньо-транспортну пригоду за участю його автомобіля та автомобіля під керуванням відповідача ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 13).
На підтвердження понесених витрат на відновлення автомобіля в сумі 15 240,00 грн. позивачем ОСОБА_1 надані копії рахунку-фактури №Г00000071 від 03.06.2017р. (а.с. 16), акту виконаних робіт №Г00000071 (а.с. 17), а також квитанції до прибуткового касового ордера №3520 від 03.06.2017р. (т. 1, а.с. 18).
21 липня та 21 вересня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» про здійснення відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті ДТП (т. 1, а.с. 14, 15).
Згідно ремонтної калькуляції складеної оцінювачем ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» №336683 від 14.06.2017 року загальний розмір вартості ремонтних робіт з вирахуванням зношення запчастин (НЗС) становить 9 540,17 гривень (т. 1, а.с. 163-167), але страхова виплата не була проведена.
Задовольняючи позов в частині відшкодування страхового відшкодування із ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення ПДР  не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо. Сторони не заявляли клопотання щодо призначення експертизи в даній справі. Представник ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» заявляв про намір подати клопотання, однак з відповідним клопотанням до суду так і не звернувся.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від    04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18).
Отже, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, зобов`язаний сплатити потерпілому розмір завданої шкоди. Тому виходячи з диспозитивності суд приходить до висновку, що з ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» підлягає стягненню на користь позивача 9 540,17 гривень.
Посилання адвоката Андрєєвої Ірини Вікторівни в інтересах Акціонерного товариства Страхова компанія «ІНГО» в апеляційній скарзі на те, що рішення суду  першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що  у даному випадку страховий випадок не настав, тому законних підстав для відшкодування страхового відшкодування на користь позивача немає, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у  рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,  на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті  6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.  Spain) від  9  грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши  обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам,  що вони були почуті.  Крім того, вмотивоване  рішення  дає  стороні  можливість  оскаржити  його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення  обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи   не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1  в судовому засіданні доведено належним чином обґрунтованість позовних вимог, а саме, те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 21 травня 2017 року настав страховий випадок, розмір вартості відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes-Benz», державний номерний знак НОМЕР_1 , оцінений у встановленому законом порядку, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика, але страховик не виконав цього обов`язку. Й, навпаки, відповідачем ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» не спростовано підстав позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) зроблено висновок, що «відшкодування
 шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового
 страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних
 засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про
 обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних
 транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового
 відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої
 шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг
 відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром
 завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду
 вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового
 відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і
 сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової
 відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок
 виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового
 відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому
 страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового
 страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги,
 передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом
 звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою
 цивільно-правову відповідальність».
Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/5996/16.
Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що  вина ОСОБА_2 встановлена в судовому рішенні, яке набрало законної сили та підтверджується її поясненнями та поясненнями ОСОБА_3 , цивільна-правова відповдність якої застрахована у ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» відповідно до страхового полісу №АК/1844169 від 30.12.2016 року, отже, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 21.05.2017 року настав страховий випадок, розмір вартості відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes-Benz», державний номерний знак НОМЕР_1 , оцінений у встановленому законом порядку, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика, але страховик не виконав цього обов`язку, тому у даному випадку страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, зобов`язаний сплатити потерпілому розмір завданої шкоди в розмірі 9 540,17 гривень.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в частині відшкодування страхового відшкодування із страховика. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати  свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову  в цій частині вимог немає. 
Задовольняючи частково клопотання про стягнення із страховика витрати на правничу професійну допомогу частково, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи категорію, обставини та складність справи, доведений та обґрунтований обсяг роботи, виконаний адвокатом, розмір судового збору та грошових коштів, сплачених позивачем за направлення матеріалів по справі сторонам, керуючись встановленим законом правилом співмірності при визначенні відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, визначений розмір професійної правничої допомоги, яка підлягає стягненню з ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на користь ОСОБА_1 у сумі  8 000 гривень.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
20 лютого 2020 року адвокат Василенко Олексій Сергійович в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи  у суді першої інстанції в розмірі 13 400 гривень  (т. 2, а.с. 43-44).
У частині 1 статті 133 ЦПК України зазначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних  з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).
Частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як зазначено у частинах 2 та 3 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 
Згідно зі статтею 1 Закону (у редакції на час укладення договору) договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) (далі – Закон) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частини першої  статті 26 Закону  адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно із частиною першою статті 27 Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина третя статті 27 Закону).
За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (частина п`ята статті 626 ЦК України).
Отже, договір про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг, може бути оплатним або безоплатним.
Згідно зі статтею  30 Закону, статтею 28 Правил адвокатської етики (у редакції 2012 року) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 
При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір – обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі  №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови  у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі   №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови  у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі №509/5043/17 (провадження №61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 – адвокат Богомазом А.П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня  2020 року №3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від  02 червня  2020 року на суму 3 000,00 гривень. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».
У постанові від 23 листопада 2020 року у справі №638/7748/18 (провадження №61-13573св19) Верховний Суд виходив з того, що «Проте відповідач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для ухвалення додаткового рішення (постанови) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає».
На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано документ під назвою «детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, їх вартості, здійснених адвокатом витрат для надання правничої допомоги станом на 02 лютого 2020 року, який містить, у тому числі вартість послуг наданих адвокатом при розгляді іншої справи №521/8034/17 про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності (т. 2, а.с. 45-46), витяг з договору про надання правничої допомоги №5 в редакції від 06 січня 2018 року, укладений між позивачем та адвокатом Василенко О.С., (т. 2, а.с. 47), який фактично не містить порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), та розрахункову квитанцію №8 від  02 лютого 2020 року, яка не містить відбитку банку або інший  банківський документ.
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір – обґрунтованим, що у даному випадку є підставою для відмови  у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 137 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті  30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції в частині стягнення з страховика витрат на професійну правничу допомогу й ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається  на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідач, АТ СК «ІНГО»,  поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 960,00 грн., тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги частково з позивача на користь страхової компанії підлягає присудженню судовий збір в сумі 400,00 грн.. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, п.4. ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Андрєєвої Ірини Вікторівни в інтересах Акціонерного товариства Страхова компанія «ІНГО» задовольнити частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 жовтня  2020 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 гривень скасувати й ухвалити нове рішення, яким у стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , на користь Акціонерного товариства Страхова компанія «ІНГО», код ЄДРПОУ 16285602, місцезнаходження: 01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 33,  витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 400,00 (чотириста гривень) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 26 січня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік