П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/2472/21	
Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар – П`ятіна В.В., 

за участю представника  відповідача – Бондара О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Одеського окружного адміністративного суду  від                06.09.2021  по справі  № 420/2472/21 за позовом    ОСОБА_1  до    Державної міграційної служби України  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, –

                                           ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 13 січня 2021 року № 11-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- зобов`язати прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що він звернувся до відповідача із заявою про звернення за захистом в Україні, оскільки не може повернутися до країни свого походження Бенін через побоювання загрози власному життю та відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни.
З огляду на зазначене, позивач, посилаючись на те, що його заява про надання захисту в Україні відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність рішення ДМС України 13 січня 2021 року, яким йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що за результатами аналізу та перевірки відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід з позивачем, вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою також підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", в контексті надання позивачу додаткового захисту, через недоведеність фактів побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
За наслідками ретельного дослідження та аналізу повідомлених позивачем обставин та інформації про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відтак, рішення Державної міграційної служби України від 13.01.2021 № 11-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач вважає обґрунтованим та правомірним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 06 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- доводи апелянта про побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності з огляду на його політичні переконання;
- судом першої інстанції взагалі не досліджувалась ситуація у країні походження позивача під час прийняття оскаржуваного рішення, не зважаючи на те, що такі дані були наведені позивачем у своїй заяві-анкеті та у позовній заяві.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно матеріалів особової справи № 2020OD0023, позивач -   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Беніну, уродженцем м. Порто-Ново, району Авакпа с/134. До виїзду за межі країни громадянської належності разом з родиною постійно проживав у м. Порто-Ново. За національністю позивач бенінець. З народження сповідував Іслам, у 2019 році  вирішив змінити релігію шляхом переходу до Християнства. Рідна мова французька, вільно володіє російською мовою, англійською мовою на розмовному рівні, розуміє українську мову. 
За сімейним станом, на час звернення за захистом, позивач перебував у шлюбі з гр. Російської Федерації, яка документована посвідкою на постійне проживання в Україні на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має сина на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , документований посвідкою на постійне проживання. 
Освіта: позивач має вищу освіту. Середню освіту здобув навчаючись протягом 1966-1972 років у початковій школі м. Порто-Ново, з 1973 по 1981 роки навчався у ліцеї в м. Котону, з 1982 по 1983 роки навчався в університеті у м. Калаві. У 1983 році вступив на підготовчий факультет політехнічного університету в м. Одеса (Україна), де навчався до 1984 року. З 1984 по 1985 роки навчався в Одеському вищому інженерно-морському училищі (сьогодні: Національний університет “Одеська морська академія”) на факультеті судноводіння. З 1985 по 1990 роки навчався в Одеському інституті інженерів морського флоту (сьогодні: Одеський національний морський університет”) на факультеті економіки та планування. Документи про здобуття вищої освіти на території України долучені до особової справи, за фахом: інженер-економіст морського транспорту.
Працевлаштування: після закінчення навчання працював у різних установах: з 1994 по 1995 роки - комерційний директор в україно-французькій фірмі “ССІТ- ІНТЕР” (м. Одеса), з 1995 по 1996 роки - директор комерційної фірми “Крістіна САР” (м. Одеса), з 1998 по 2004 роки - реалізатор на промисловому ринку в м. Краснодар (Російська Федерація). З 2008 року є власником приватної компанії “СПД ОСОБА_2 ”.
До кримінальної відповідальності не притягався.
Прибуття на територію України: позивач вперше прибув на територію України 22.08.1983 повітряним сполученням авіарейсом Порто-Ново (Бенін) - Логос (Нігерія) - Париж (Франція) - Київ (Україна), легально, на підставі паспортного документу, місце прибуття - міжнародний аеропорт “Київ”. У 1998 році виїхав до Російської Федерації, де проживав до 2004 року. До України з Російської Федерації прибув автомобільним транспортом нелегально, кордон України перетнув поза пунктом пропуску. З 2004 року територію України не залишав.
22.10.2004 року ОСОБА_1 вперше звернувся із заявою про надання статусу біженця в Україні.
Рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграції від 02.11.2005 № 877, ОСОБА_1 було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні, на підставі абз. 5 та 7 ст. 10 Закону України “Про біженців”, у зв`язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та перебуванням в третій безпечній країні (а.с. 233, том 1).           Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.
Постановою Приморського районного суду від 12.06.2007 року по справі № 2а-376/07, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2009 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с. 241, том 1).
06.02.2020 року ОСОБА_1 повторно звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту (а.с. 80-83, том 1).
При зверненні до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявником були надані наступні документи:
-          оригінал пропуску №019 АВМ/СМ/SАСС (дійсний замість паспорта для здійснення кількох подорожей, в`їздів та виїздів) від року строком дії до 19.04.2020 року, виданий Посольством Бенін в м. Москва, Російська Федерація;
-          оригінал пропуску №0520 АВМ/Сm/АС/97 (дійсний замість паспорта для здійснення кількох подорожей, в`їздів та виїздів ) від року строком дії до 02.02.1998 року, виданий Посольством Бенін в м. Москва, Російська Федерація;
-          виписка з акту про народження №2849 від 26.11.1983 року, видана відділом реєстру актів цивільного стану Міський район Порго-Ново 1;
-          довідка № 130 від 03.02.2020 року про укладання угоди між ТОБ “Маяк-Південь” та ТОВ “Лайн Карго” про надання послуг та пре тісну співпрацю з представниками транспортної компанії Адеомі Бураїма.
06.02.2020 року позивач пройшов анкетування за допомогою посадових осіб міграційної служби (а.с. 115-120, том 1).
18.02.2020 року та 03.03.2020 року проведені співбесіди з ОСОБА_1 (а.с. 132-140, 165-169 том 1).
Наказом  управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області № 37 від 24.02.2020 року вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 (а.с. 163, том 1).
За результатами розгляду заяви та особової справи № 2020OD0023 громадянина республіки Бенін ОСОБА_1 , головний спеціаліст відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області, на підставі проведених анкетування, інтерв`ю, вивчення матеріалів особової справи разом, актуальної інформації по країні походження, складено Висновок від 05 грудня 2020 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 59-77, том 1).
13.01.2021, з урахуванням вищевказаного висновку та відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, Державною міграційною службою України прийнято рішення № 11-21, яким громадянину республіки Бенін ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 58, том 1).
Про зазначену відмову позивача поінформовано повідомленням від 25 січня 2021 року №308, яке він отримав 19 лютого 2021 року, що засвідчив особистим підписом (а.с. 54,55 том 1).
Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи питання щодо правомірності рішення Державної міграційної служби України від 13 січня 2021 року № 11-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з наступного. 
В основу спірного рішення про відмову оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту покладено висновок Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції  ГУ ДМС України в Одеській області від 05 грудня 2020 року (а.с. 59-77, том 1).
Посадові особи міграційної служби дійшли висновку про те, що зазначені заявником у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в країні громадянської належності, як конвенційний біженець. Так, заявник зазначив, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Додатково, ані заявник, ані його близькі родичі не були членами політичних, релігійних, військових або громадських організацій. У заявника відсутні також побоювання стосовно повернення до країни походження, у зв`язку з із ймовірною загрозою смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Тобто, позивач не підпадає під ознаки п.1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Стосовно обґрунтування причин виїзду та неможливості повернення до країни походження, заявник надав суперечливу інформацію, що істотно зменшує рівень довіри до нього. За матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадянського походження вказано побоювання стати жертвою переслідування у зв`язку з членством в Студентському русі за демократію та соціалізм в Беніні. У випадку повернення на Батьківщину позивач побоюється арешту, так як його друзі повідомили, що заявник знаходиться в “чорному списку” правоохоронних структур.
У якості причини звернення позивач зазначив, що у 1983 році, після прибуття на навчання до СРСР він вступив до студентської організації, яка підтримувала Комуністичну партію Беніну. Через рік після вступу заявник очолив осередок цієї організації у м. Одеса. Зі слів особи, рух, активістом якого він був, знаходився в опозиції до бенінського уряду, де видавались листівки відповідного змісту, котрі розповсюджувались серед бенінських студентів різних навчальних закладів, колишнього СРСР та в Беніні. За його словами, це стало причиною того, що з 1987 року йому заборонили в`їзд на Батьківщину. У 1988 році в Парижі він вступив до лав Комуністичної партії Беніну та виконував обов`язки зв`язного між партійним центром та студентами, які навчалися в колишньому СРСР, Польщі та Болгарії. У 1997 році заявник вирішив спробувати виїхати в Бенін за сімейними обставинами (хвороба матері), але здійснити цей намір йому вдалося лише у 1998 році. Під час перебування в Беніні заявника почала переслідувати таємна поліція, через що він був вимушений повернутися в Україну до дружини та сина, виїзд здійснив через Нігерію. Не маючи законних підстав для перебування на території України, заявник разом з дружиною та сином виїхали до Краснодарського краю, так як його дружина була росіянкою. Однак, зі слів особи, на території Росії заявник спокійно жити не міг, оскільки документ, за яким заявник зареєстрував шлюб з громадянкою Росії, був втрачений, в міліцію шукач захисту не звертався, так як на той момент вже нелегально знаходився на території Росії. Зі слів особи, неодноразово зазнавав фізичного та морального приниження від оточуючих, в тому числі від чиновників державних установ. Через побоювання за життя рідних, а також через причини, викладені вище, він вирішив повернутися до України. До України з РФ прибув автомобільним транспортом нелегально, кордон України перетнув поза пунктом пропуску. З 2004 року територію України заявник не залишав.
Однак, ця інформація відповідачем не прийнята в контексті обґрунтованості звернення за захистом, у зв`язку тим, що пояснення були суперечливими, неточними. За матеріалами особової справи відсутня інформація стосовно політичної діяльності заявника на Батьківщині, що вказує на те, що політичні погляди заявника не можна вважати чітко вираженими у контексті їх можливого доведення та створення ймовірної загрози для органів державної влади країни громадянської належності, що могло б бути підставою для обґрунтованих побоювань заявника стосовно повернення до країни громадянської належності. Також, за матеріалами особової справи шукача захисту неможливо підтвердити чіткість і стійкість вираження його політичних поглядів. Додатково, не прослідковується елементів, конкретних дій, які б вказували на наявність у заявника активної громадянської позиції на території країни громадянської належності. Заявник не приймав участі в мітингах та демонстраціях на Батьківщині. Зі слів заявника під час співбесіди він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи; по відношенню до нього не застосовувалось фізичне насилля за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.
Також у висновку від 05 грудня 2020 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказано, що позивач до прибуття на територію України тривалий час проживав на території РФ. Ця обставина розглядається ДМС України в контексті можливого перебування на території третьої безпечної країни.
Міграційний орган дійшов висновку, що звернення позивача відбулося з метою легалізації знаходження на території України. 
Відповідно до актуальної інформації по країні походження заявника – республіка Бенін, в країні відсутні збройні конфлікти.
З наведених підстав та відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину, не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
За змістом пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
На підставі пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
За правилами частини 1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», серед яких, особа:
- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;
- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;
- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;
- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;
- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Відповідно до статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За змістом частини 2 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту`визначено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
На підставі частини 11 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За правилами частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.
Згідно з пунктом 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Відповідно до пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Водночас, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Отже, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
За змістом пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
За наслідками аналізу матеріалів справи підтверджується відсутність переслідувань позивача  за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; або обставин/фактів побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Участь позивача у студентській організації, яка підтримувала Комуністичну партію Беніну, маже 40 років назад, не може розцінюватись умовою, за якими особа визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Крім того, достовірні докази переслідування позивача у країні його походження відсутні та позивачу не відомі.
Також суд першої інстанції правильно врахував, що згідно інформації по країні походження заявника –  Республіка Бенін є розвиваючою країною що знаходиться в Західної Африці. В країні відсутні збройні конфлікти. Відмічається також, що Бенін є умовно безпечним для туристів, за виключенням крадіжок та шахраїв.
Отже, позивачем не надано доказів для доведення достовірності своїх тверджень щодо можливої загрози її життю, переслідувань, застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в Демократичній Республіці Конго.
Слід вказати, що обставини, які вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.
Вказана позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 по справі №820/1502/17.
Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування або загрози її життю можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.
Позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням визначених критеріїв про причини, з яких вона не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування або загрози її життю, що свідчить про відсутність належного обґрунтування таких побоювань та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.
Отже висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань є обґрунтованим.
Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Отже, на підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Державної міграційної служби України від 13 січня 2021 року № 11-21 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийнятий уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не належить.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апелянта про побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності з огляду на політичні погляди колегією судів відхиляються, адже покладена в основу заяви та позову історія, з огляду на суперечливість повідомлених фактів щодо загрози переслідувань, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.
Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було.
Водночас слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього конфлікту.
Надана позивачем інформація при викладені причин для надання захисту, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка йому загрожує в Беніні особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя.
Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції взагалі не досліджувалась ситуація у країні походження позивача під час прийняття оскаржуваного рішення спростовуються матеріалами справи.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.09.2021  по справі  № 420/2472/21 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
          Дата складення та підписання повного тексту судового рішення – 23 грудня 2021року.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.