Справа № 127/12647/21
Провадження № 22-ц/801/351/2022
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2022 року	Справа № 127/12647/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Оніщука В.В.,
суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Перший відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року, ухвалені у складі судді Венгрин О.О., в залі суду,

встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення індексації аліментних платежів.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони з 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2016, справа №127/9127/16-ц. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За рішенням суду від 19.04.2016 №127/6751/16-ц з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 6 000 грн, щомісячно, починаючи стягнення з 01.04.2016 і до досягнення старшою дитиною повноліття. 25.04.2016 Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист №127/6751/16-ц про стягнення з відповідача аліментів, який перебуває на примусовому виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).
У лютому 2021 року позивач звернулась із заявою про здійснення індексації аліментів до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), а 26.02.2021 відділ ДВС повідомив її про неможливість проведення індексації.
З урахуванням вищенаведеного, позивач звернулась в суд з даним позовом, у якому просила стягнути з відповідача 31 452,09 грн індексації аліментних платежів, що стягуються за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2016 №127/6751/16-ц за період з липня 2016 року по квітень 2021 року включно, а також стягнути витрати по оплаті правничої допомоги.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 830,70 грн. індексації аліментних платежів, що стягуються за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2016 (справа №127/6751/16-ц) за період з липня 2016 року по квітень 2021 року включно.
В решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 23,97 грн судового збору.   
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що загальний розмір індексації аліментних платежів, що стягуються за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2016 (справа №127/6751/16-ц) за період з липня 2016 року по квітень 2021 року включно, відповідно до проведеного судом розрахунку, становить 830,70 грн, оскільки за період з липня 2016 року по квітень 2021 року індекс споживчих цін наростаючим підсумком перевищив поріг індексації у розмірі 103% лише у жовтні 2016 року; січні, квітні, липні, жовтні 2017 року; січні, вересні, листопаді 2018 року; березні 2019 року; квітні, грудні 2020 року та березні 2021 року, а відтак зазначену суму індексації необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 105 грн 60 к. витрат на правничу допомогу (пропорційно сумі задоволених вимог).
В стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовлено.
Не погодившись із вказаними рішеннями суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вказуючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
В апеляційній скарзі зазначено, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по суті, допустив помилку при обрахуванні розміру індексації неправильно застосувавши положення ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункти 1-1, 10-4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №107. Відтак, обчислення індексу споживчих цін для індексації аліментів здійснюється наростаючим підсумком з місяця в якому призначено аліменти. 
Призначені аліменти за рішенням суду є незмінними з квітня 2016 року по даний час та складають 6 000 грн в місяць, проте вартість споживчих товарів і послуг на момент подання позову у даній справі значно змінилась порівняно з її вартістю на момент визначення розміру аліментів судом внаслідок інфляційних процесів. 
Крім того, враховуючи те, що судом безпідставно відмовлено у стягненні частини розміру індексації аліментів, є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у повному обсязі. 
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.
Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідають.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2021 (справа №127/9127/16-ц) (а.с. 12).
Сторони є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 10, 11).
Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2016 (справа №127/6751/16-ц) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 6 000 грн, щомісячно, починаючи стягнення з 01.04.2016 і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с. 13).
В Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на виконанні перебуває виконавчий лист №127/6751/16-ц (а.с. 14).
Довідкою Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) №11954/15.26-25/34 від 14.05.2021, підтверджено факт отримання ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей від ОСОБА_2 за період з червня 2016 року по квітень 2021 року (а.с. 15).
Відповідно до листа Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) позивач зверталась до вказаного відділу із заявою про здійснення індексації аліментних платежів, але державна виконавча служба повідомила про неможливість здійснення такої індексації, оскільки Міністерством соціальної політики здійснюються заходи щодо підготовки відповідних змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (а.с. 16).
На а.с. 17-18 містяться індекси споживчих цін у 2016 - 2020 роках та у 2021 році. 
Стаття 184 СК України передбачає можливість визначення розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі.
Це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою визначеною судом на утримання дитини до її повноліття.
Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").
Частиною першою статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року N1078 (далі - Порядок).
Згідно постанови Верховного Суду від 25.03.2020 р. (справа №165/2594/17) індексація аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі, проводиться лише у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлено в розмірі 101% до 24.12.2015, з 24.12.2015 така індексація проводиться у разі перевищення 103%.
З матеріалів справи вбачається, що аліменти з відповідача стягуються на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (з 01.01.2016).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що за період з липня 2016 року по квітень 2021 року індекс споживчих цін наростаючим підсумком перевищив поріг індексації у розмірі 103% лише у жовтні 2016 року; січні, квітні, липні, жовтні 2017 року; січні, вересні, листопаді 2018 року; березні 2019 року; квітні, грудні 2020 року та березні 2021 року, а тому розмір індексації аліментів за вказаний період складає 830,70 грн. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення заявником норм матеріального права та по своїй суті висновки суду першої інстанції не спростовують.
В свою чергу наведений позивачем розрахунок індексації аліментів не може бути взятий за основу судом, оскільки цей розрахунок не відповідає змісту положень ст. 184 СК України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість додаткового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат на правничу допомогу в розмірі 105,60 грн.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень ст. 137 ЦПК України.
Позивачем на підтвердження понесених витрат було надано Договір про надання правничої допомоги, укладений між адвокатом Гурбою М.В. та позивачем ОСОБА_1 від 29.04.2021, відповідно до якого адвокат зобов`язався надати правову допомогу клієнту.
У п. 3.2 вказаного Договору зазначено, що довіритель зобов`язується прийняти належним чином надану правничу допомогу адвокатом та оплатити її у розмірі та строки, встановлені у даному договорі. 
На виконання умов вказаного договору позивачем надано акт про надану правничу допомогу від 10.12.2021 та розрахунок витрат від 10.12.2021 (а.с. 125, 126) і квитанцію №б/н від 10.12.2021 на суму 4 000 грн. (а.с. 127)
Ухвалюючи рішення про стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 105,60 грн, суд першої інстанції виходив з того, що саме така сума підлягає стягненню як пропорційна задоволеним позовним вимогам.
Як зазначено вище, ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, керуючись принципом пропорційності, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката.
Отже, ухвалюючи додаткове рішення у справі та визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача в сумі 105,60 грн, місцевий суд посилаючись на положення ст. 141 ЦПК України, дійшов вірного висновку про те, що судові витрати саме в такому розмірі є пропорційними розміру задоволених позовних вимог.
Щодо викладених в апеляційній скарзі посилань на те, що позивачем понесено витрати в розмірі 5 000 грн, а не 4 000 грн, зокрема, 1 000 грн на консультацію та написання позовної заяви, то дані посилання не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними доказами. При цьому, як вбачається із заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, остання сама заявила вимогу про стягнення суми витрат в розмірі 4 000 грн (а.с. 123 - 124).
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом ч. 9 ст. 141 ЦПК України покладення на сторону судових витрат повністю або частково, є правом, а не обов`язком суду.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі, що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.
Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятих судом рішень та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.
При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
З огляду на наведені обставини, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права судом першої інстанції, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, відповідно до закону, тому судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук