ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року

м. Харків 
справа № 623/709/21
провадження №22-ц/818/1626/22, №22-ц/818/1264/22

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.,
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач: Приватне підприємство «Золота нива 1»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Золота нива 1» про повернення земельної ділянки за апеляційними скаргами Приватного підприємства «Золота нива 1» на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 серпня 2021 року та на додаткове рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 серпня 2021 року у складі судді Одарюка М.П., -
в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Золота нива 1», у якому просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом зобов`язання відповідача повернути належну позивачу земельну ділянку кадастровий номер 6322888500:03:000:0727, розміром -4,9130 га із земель приватної власності, розташованої на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області. Стягнути з ПП «Золота нива 1» на користь позивача понесені ним судові витрати.
       Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 серпня 2021 року усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зобов`язання ПП "Золота Нива 1" повернути належну ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер 6322888500:03:000:0727, площею 4,9130 га, із земель приватної власності, розташованої на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області.
               Стягнуто з ПП «Золота нива 1» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908,00 грн.
       Додатковим         рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 серпня 2021 року задоволено заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з ПП «Золота нива 1» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00, понесені у зв`язку з розглядом справи.
       В апеляційній скарзі ПП «Золота нива 1» на рішення суду першої інстанції від 10 серпня 2021 року , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 10.08.2021 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову, скасувати додаткове рішення суду та відмовити у задоволенні заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
       Зазначає, що суд вирішив справу виходячи зі змісту висновків експертиз, без дослідження їх змісту, без надання їм належної правової оцінки та взагалі без наявності в матеріалах справи оригіналів або копій цих висновків. 
       Судом не було надано оцінки доводам відповідача про необхідність відхилення висновків експертиз, наведених у відзиві на позовну заяву.
Обидва висновки експертиз суперечать іншим доказам, які наявні в матеріалах справи, які свідчать про підписання (а деякі з них – також про виконання) позивачем з відповідачем договору. 
Крім того, вважає, що при проведені експертизи були порушені вимоги законодавства, які регламентують порядок проведення експертиз, 
       Посилається на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 стосовно того, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. 
       Вказує, що судом першої інстанції було задоволено негаторний позов, однак не було з`ясовано, якими доказами підтверджуються ті обставини, що позивач вчинив дії, направлені на користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою, а відповідач вчиняв йому у цьому перешкоди. 
       Судом не було надано оцінку доводам відповідача, наведеним у відзиві на позовну заяву, про пропуск позивачем строку позовної давності.
       В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції від 25 серпня 2021 року ПП « Золота нива 1» просить його скасувати і відмовити у задоволені заяви позивача про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
       Вказує, що сума судових витрат на правову допомогу заявлена до відшкодування у заяві ОСОБА_1 від 11.08.2021 про компенсацію судових витрат (13 000 грн.), є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена позивачем в попередньому орієнтовному) розрахунку судових витрат, наведеному ним у позовній заяві (30 000 грн.).
       Усі додатки, додані до заяви про компенсацію судових витрат, не мають відношення даної справи.
 
Жодним доказом не доведено те, що ціни на вищевказані види правової допомоги, не обумовлені ч. 1 п.2 даної додаткової угоди, відповідають середнім цінам, що склалися у Харківській області станом на період надання відповідного виду правової допомоги.
У заяві про компенсацію судових витрат зазначена дата її складення - 11.08.2021, і акт надання послуг № 1, який включає послугу зі складення цієї заяви, датований 10.08.2021, що свідчить про те, що станом на момент підписання вказаного акту ця послуга не надавалася.
       Договір про надання правової (правничої) допомоги від 23.02.2021 вважає неукладеним, оскільки в момент його підписання сторонами не було погоджено його істотну умову - порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата).
       Звертає увагу на те, що копія квитанції до прибуткового касового ордера №04 від 23.02.2021 є сумнівним доказом сплати ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2 000 грн. адвокату Волченку Г.В. за надання правової допомоги.
       Вважає відсутніми підстави  для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі «гонорару успіху» 5 000 грн. 
 
       Зазначає, що розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу 13 000 грн. є нерозумним (завищеним) і неепівмірннм зі складністю справи та її значенням для позивача, зі складністю виконаних адвокатом наданих послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
       Крім того, ПП «Золота нива 1» було подано апеляційну скаргу на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.08.2021 у цій справі, у разі задоволення якої підстави для стягнення з відповідача судових витрат будуть відсутні.
       Відзиву на апеляційну скаргу не надано. 
        Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 договір оренди землі не підписував, відповідно, істотні умови цього договору не погоджував, отже у нього було відсутнє волевиявлення на укладення спірної договору; відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу, як власнику цієї земельної ділянки, посилаючись на умови договору, підписаного невстановленою особою замість позивача, у зв`язку з чим створено перешкоди в користуванні позивачем вищезазначеною земельною ділянкою.
Стосовно вимог відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначив, що за наявності для того підстав позивач не позбавлений права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96)).
       Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідача не спростовано обґрунтованості наведеного позивачем в акті надання послуг № 1 від 10 серпня 2021 року складу витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а тому заява про ухвалення додаткового рішення про вирішення питання про судові витрати підлягає задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;  4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, кадастровий номер 6322888500:03:000:0727, розміром 4.9130, яка розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району. У 2018 році йому стало відомо про наявність укладеного між ним та ПП «Золота нива 1» договору оренди належної позивачу земельної ділянки. Позивачу було відомо, що спірною ділянкою відповідач користується вже не один рік на підставі усної домовленості, але жодного письмового договору оренди позивач не укладав. При зверненні до відповідача з повідомленням про відсутність наявного договору оренди та повідомив про те, що буде використовувати земельну ділянку самостійно. Одночасно позивач звернувся до ЦНАП при Ізюмській РДА про надання копії договору оренди землі, якщо такий є в наявності. На своє звернення від відповідача відповіді не отримав. Через ЦНАП при Ізюмській РДА отримав копію договору оренди спірної земельної ділянки, зареєстрований 30.04.2010 року за № 0410672002020 у Ізюмському міськрайонному відділі реєстрації Харківської регіональної філії « ДП ДЗК при Державному комітеті по земельних ресурсах», оригінал якого знаходиться у міськрайонному управлінні в Ізюмському районі та м. Ізюм Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Позивач стверджував, що договір оренди на зазначену земельну ділянку з відповідачем не укладав та не підписував. У 2018 році позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору оренди спірної земельної ділянки недійсним. В рамках зазначеної справи № 623/1330/18 проведено судову почеркознавчу експертизу, згідно висновку якої підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 10.01.2008, договорі оренди землі від 10.01.2008, акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 10.01.2008 , акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 10.01.2008, акті приймання-передачі земельної ділянки від 10.01.2008, акті приймання-передачі земельної ділянки від 10.01.2008, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
Судовим розглядом установлено та підтверджується матеріалами справи наступне. 
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер 6322888500:03:000:0727, загальною площею 4,9130 га, що знаходиться на території Чистоводівської сільської ради Харківської області, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 690819 ( а.с.9).
Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що  обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у справі № 623/1330/18 за позовом ОСОБА_1 до ПП «Золота нива 1» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним встановлено таке. 
10 січня 2008 року від імені ОСОБА_1 (орендодавець) та ПП "Золота Нива 1", (орендар) було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендар приймає від орендодавця в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке знаходиться на території Чистоводівської сільської ради. Того ж дня складено акт приймання-передачі земельної ділянки згідно з договором оренди (т.1 а.с.8-11).
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що йому стало відомо про наявність укладеного між ним та відповідачем, договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 6322888500:03:000:0727, розміром 4,9130 га, із земель приватної власності, розташованої на території Чистоводівської сільради Ізюмського району Харківської області. Зазначає, що вказаний договір оренди земельної ділянки він не підписував. У зв`язку з чим просив суд визнати недійсним договір оренди землі, укладений 10 січня 2008 року.
Для з`ясування цих обставин у справі призначались судово-почеркознавчі експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса та експертам Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 19748/25491-25495 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 19.11.2018 року вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 10.01.2008 року, договорі оренди землі від 10.01.2008 року, розташовані у графах: "Орендодавець", акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 10.01.2008 року, акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 10.01.2008 року, розташовані в рядках: «Орендодавець / ОСОБА_1 /», акті приймання-передачі земельної ділянки від 10.01.2008, акті приймання-передачі земельної ділянки від 10.01.2008 року, розташовані в рядках: «Передав орендодавець / ОСОБА_1 /», - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. У висновку судово-почеркознавчої експертизи № № 10/446СЕ-19, складеного 10.12.2019 року судовим експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 10.01.2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «Орендодавець /Сухов В.Л./» у акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 10.01.2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «Передав орендодавець / ОСОБА_1 /» у акті приймання-передачі земельної ділянки від 10.01.2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 10.01.2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «Орендодавець / Сухов В.Л./» у акті призначення меж земельної ділянки в натурі від 10.01.2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у рядку Передав / ОСОБА_1 /» у акті приймання-передачі земельної ділянки від 10.01.2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Законом України "Про оренду землі", Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Згідно частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі".
Відповідно до ст.13 Закону України "Про оренду землі"( у редакції яка є чинною на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
Відповідно частини першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);  строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права  оренди  земельної ділянки.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «за частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);  строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права  оренди  земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом».  
Отже, судом було встановлено, що ОСОБА_1  договір оренди землі не підписував, відповідно, істотні умови цього договору не погоджував, зазначений договір є неукладеним.
Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Результат аналізу наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).
Згідно з частинами першою, третьою і п`ятою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Частинами другою, третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою,         і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
За змістом статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.
Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер 6322888500:03:000:0727, розміром 4,9130 га, яка розташована на території Чистоводівської сільської ради Харківської області, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №690819. Договір оренди землі від 10 січня 2008 року позивач не підписував, а отже відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу, як власнику цієї земельної ділянки, посилаючись на умови договору, підписаного невстановленою особою замість позивача, у зв`язку з чим створено перешкоди в користуванні позивачем вищезазначеною земельною ділянкою.
Обґрунтовуючи позовну вимогу усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом зобов`язання відповідача повернути належну позивачу земельну ділянку , позивач вважав, що ця ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати у цій справі як таке, що не є пов`язане із позбавленням власника його права володіння на вказану ділянку. У цьому випадку позивач скористався ефективним способом захисту права, яке він як власник земельної ділянки вважав порушеним і просив усунути перешкоди у користуванні належним йому майном, пред`явивши вимогу про повернення такої ділянки. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, про що неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97).
Тому доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку та не застосував строки позовної давності є безпідставними. 
При таких обставинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  ОСОБА_1 договір оренди землі не підписував, відповідно, істотні умови цього договору не погоджував, отже було відсутнє волевиявлення на укладення спірної договору, відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу, як власнику цієї земельної ділянки, посилаючись на умови договору, підписаного невстановленою особою замість позивача, у зв`язку з чим створено перешкоди в користуванні позивачем вищезазначеною земельною ділянкою.
Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що суд вирішив справу виходячи зі змісту висновків експертиз, без дослідження їх змісту, без надання їм належної правової оцінки та взагалі без наявності в матеріалах справи оригіналів або копій цих висновків, колегія апеляційного суду відхиляє з огляду на таке.
Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої-другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
               Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої, третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
За змістом частини першої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у справі № 623/1330/18 за позовом ОСОБА_1 до ПП «Золота нива 1» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним встановлено, що позивач не підписував договір оренди землі від 10.01.2008 року та не надавав відповідних повноважень іншій особі на їх підписання, істотних умов цього договору не погоджував, що підтверджується висновками судової почеркознавчої експертизи № 19748/25491-25495 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 19.11.2018 та № 10/446СЕ-19, складеного 10.12.2019 судовим експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Таким чином договір є неукладеним. 
Відповідачем ПП «Золота Нива 1» доказів на спростування висновків судово почеркознавчих експертиз не надано.
Посилання ПП «Золота Нива 1» на застосування судом першої інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 стосовно того, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначеній справі встановлені інші фактичні обставини та інші підстави позову, що у свою чергу призводить до іншого матеріально-правового регулювання спірних відносин. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
       Щодо задоволення вимог відповідача про стягнення з позивача судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн., які стягнуто додатковим рішенням суду, колегія суддів зазначає таке.
       Як убачається з матеріалів справи, позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000 грн., а саме 25.02.2021 останнім сплачено адвокату аванс у розмірі - 2000.00 грн. а після підписання акту отриманих послуг 18.01.2021 сплачено кошти на – 11 000 грн, згідно квитанції від 10.08.2021.
       Зі змісту статті 58 ЦПК України убачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Згідно ст. ст. 15,60 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Матеріали справи свідчать про те, що позивачу надавалася правнича допомога адвокатом Волченко Г.В. (свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю № 5304, видане 26.12.2018 Радою адвокатів Донецької області) на підставі ордеру серії ДН № 058505 від 23.02.2021 та на умовах договору про надання правничої допомоги від 23.02.2021, а також додаткової угоди до нього від 25.02.2021.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Представником позивача було подано до суду відповідну заяву, а після ухвалення рішення він звернувся з клопотанням про компенсацію судових витрат. 
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Договором про надання професійної правничої (правової) допомоги від 23.02.2021, убачається передбачено: п. 4.1. Клієнт зобов`язаний оплатити Адвокату надану правову (правничу) допомогу. 4.2. Гонорар за правову допомогу, надану згідно з п. 2.1. цього Договору, встановлюється за взаємною домовленістю сторін та визначається у Додаткових угодах до цього договору. У разі встановлення погодинної оплати, мінімальний розмір гонорару складі 40% від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року в якому надається правова допомога, за годину надання правової допомоги; п. 4.3. Обсяг та зміст наданої правової допомоги, а також розмір гонорару, визначається у акті (актах) наданих послуг, які формуються адвокатом в міру необхідності та направляється на адресу клієнта засобами поштового комунікаційного зв`язку або вручається уповноваженій особі під розписку. Акт наданих послуг, можуть укладати як за певний період надання правової допомоги, так і на певний її вид. Акт наданих послуг надісланий адвокатом засобами поштового зв`язку або вручений клієнту особня вважається погоджений та підписаний клієнтом, якщо протягом 5(п`яти) календарних днів з моменту отримання акту наданих послуг від клієнта не надійшли обґрунтовані зауваження щодо таких актів (а.с. 108-109). 
Пунктом 3 додаткової угоди № 1 від 25.02.2021 до договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 23.02.2021 передбачено, що у випадку ухвалення судом першої інстанції рішення за наслідками надання правової (правничої) допомоги згідно з п. 1 цієї угоди на користь клієнта, останній додатково сплачує адвокату гонорар за прийняте рішення на користь клієнта у розмірі 5 000 грн. 
Пунктом 4 цієї ж угоди - гонорар за правничу допомогу визначений п. 2,3 цієї Додаткової угоди, підлягає сплаті в наступному порядку: — Гонорар за правову (правничу) допомогу (не враховуючи «гонорар за прийняте рішення на користь Клієнта») за кожну окрему стадію судового процесу здійснюється Клієнтом в строк визначений за домовленістю Сторін але не пізніше 5 календарних днів з моменту ухвалення судового рішення по суті справи відповідним судом (першої, апеляційної, касаційної інстанції); — Гонорар за прийняття рішення на користь Клієнта сплачується Клієнтом не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з моменту ухвалення судом першої інстанції рішення на користь Клієнта. Клієнт в межах зазначеного строку має право на оплату правової допомоги частинами в тому числі шляхом внесення попередньої оплати (а.с. 110).
Згідно акту приймання-передачі послуг № 1 від 10.08.2021 до вказаного договору позивачу було надано такі послуги: усна первинна консультація – 500 грн; вивчення судової практики – 1000 грн; складання позовної заяви – 5000 грн, участь у судовому засіданні 10.08.2021 1 000 грн., складання заяви про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення у сумі 500 грн; за наслідками надання правової допомоги судом 10.08.2021 ухвалено рішення на користь клієнта, що відповідно до п. 3 додаткової угоди є гонораром успіху ( а.с. 107).
Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 04 від 23 лютого 2021 року адвокатом прийнято від ОСОБА_1 аванс у сумі 2 000 грн. Підстава Договір про надання правової (правничої) допомоги від 23.02.2021 та квитанції до прибуткового касового ордера № 25 від 10 серпня 2021 року прийнято від ОСОБА_1 11 000 грн. Підстава: договір про надання правової (правничої) допомоги від 23.02.2021, додаткової угоди від 25.02.2021 року, акт наданих послуг від 10..08.2021 (а.с.111-112). 
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
 Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
       Як убачається з квитанцій до прибуткового касового ордера від 23 лютого 2021 року від 10 серпня 2021 року сума гонорару з виконанням договору про надання правничої допомоги у загальному розмірі складає 13 000 грн.
       Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що наявні підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки вони є фактично понесеними.
Зокрема, згідно з практикою Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції, виходить із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначена п. 3 додаткової угоди від 25.02.2021 до договору про надання правничої допомоги б/н від 23.02.2021 сума в розмірі 5000 грн, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). 
       Колегія суддів погоджується з розміром належних до відшкодування позивачу понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
       Відповідно до пп. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
       Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційні скарги Приватного підприємства «Золота нива 1» - залишити без задоволення. 
       Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 серпня 2021 року та додаткове рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 серпня 2021 року – залишити  без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                          
                                                                        Н.П. Пилипчук 

                                                                                      О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 09 лютого 2022 року.