ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1128/22 Справа № 199/3093/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л.,Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                        ОСОБА_1 , 

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року та додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю “Автоскай”, треті особи — Структурний підрозділ “Відділ реєстрації №10” Товариства з обмеженою відповідальністю “Авто Бізнес”, Територіальний сервісний центр №1242, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дажук Марина В`ячеславівна про визнання договорів комісії та купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, - 

                                       ВСТАНОВИЛА: 

       У квітні 2019 року  ОСОБА_2  звернулася до суду позовом, уточненим у березні 2020 року, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю “Автоскай”, де третіми особами визначила Структурний підрозділ “Відділ реєстрації №10” Товариства з обмеженою відповідальністю “Авто Бізнес”, Територіальний сервісний центр №1242, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дажук Марина В`ячеславівна, на предмет визнання договору комісії №3/16 від 13 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ “Автоскай”, недійсним на підставі ст. 215 ЦК України у зв`язку із укладанням його особою, яка не мала цивільної правоздатності на момент укладання цього договору у зв`язку зі смертю у 2017 році; визнання недійсним договору купівлі-продажу №3/16 від 13 вересня 2018 року, укладеному між ТОВ “Автоскай”, яке діяло в інтересах ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 ; витребування від ОСОБА_3 , який є рідним братом померлого ОСОБА_4 , автомобіля, право власності на який ОСОБА_3 набув від титульного власника, який помер, з укладанням договорів комісії та купівлі-продажу; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на транспортний засіб та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля за позивачем, як частку у спільному майні подружжя, підставою для чого зазначає порушення її права на частку у спільному майні, як дружини померлого (а.с.1-6, 156-163 Том І).
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року, ухваленим у даній цивільній справі, позов ОСОБА_2 задоволений повністю (а.с. 58-61 Том ІІ).
       Вирішено: Визнати недійсним договір комісії №3/16 від 13 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоскай».
       Визнати недійсним договір купівлі-продажу №3/16 від 13 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоскай», яке діяло в інтересах ОСОБА_4 .
       Витребувати у ОСОБА_3 транспортний засіб марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , технічний паспорт та ключі від транспортного засобу.
       Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на транспортний засіб марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
       Визнати право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , за ОСОБА_2 , як на частку в спільному майні подружжя.
       Також вирішено питання про розподіл сплаченого судового збору. 
       Також, за заявою ОСОБА_2 , Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 22 квітня 2021 року ухвалено додаткове рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 15 400 грн.
       Вирішено: Стянути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5 133,33 грн.
       Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5 133,33 грн.
       Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Автоскай” на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5 133,33 грн.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями ОСОБА_1  26 серпня 2021 року засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду від 31 березня 2021 року та додаткове рішення суду від 22 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі у зв`язку із недоведеністю спільної участі подружжя коштами або працею в набутті спірного майна та у зв`язку із ненаданням доказів розміру винагороди адвоката, підтвердженими фінансовими документами (а.с. 106-112, 139-145 Том ІІ).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження та ухвалою суду від 05 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду в апеляційній інстанції.
Учасники справи своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду від 31 березня 2021 року та додаткове рішення від 22 квітня 2021 року залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції позовні вимоги позивача ОСОБА_2 задовольнив в повному обсязі, розглянувши їх в межах позовних вимог на засадах диспозитивності, змагальності, без виникнення процесуальних ускладнень та з потребою у забезпеченні та витребуванні доказів.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 листопада 1995 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 24.11.1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська, актовий запис №1119 (а.с.10).
       Під час шлюбу подружжям придбано автомобіль марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , дата державної реєстрації 22 жовтня 2013 року.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 22.09.2017 року Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1741 (а.с.16) однак за життя 31 липня 2017 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М.В., зареєстрований в реєстрі за №2039, яким заповів своїй матері ОСОБА_1 все належне йому майно після його смерті (т.2 а.с.5 зворот.).
       Із метою оформлення спадкових прав 11 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Дажук М.В. із заявою про видачу свідоцтв про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час шлюбу за спільні кошти (т.2 а.с.8 зворот.), однак постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М.В. від 18 червня 2018 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі відсутності у ОСОБА_2 правовстановлюючого документу на автомобіль та ненадання його нотаріусу(т.2 а.с.46).
       13 вересня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоскай» та ОСОБА_4 укладено договір комісії №3/16, відповідно до якого ТОВ «Автоскай» зобов`язується завершити роботи з продажу автомобіля марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 (а.с.144 зворот.).
       У той же день, 13 вересня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоскай» укладено з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу №3/16 автомобіля марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 (а.с.144), а 14 вересня 2018 року між ОСОБА_5 та Структурним підрозділом «Відділ реєстрації №10» Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Бізнес» укладено договір комісії №7529/18/000268, відповідно до якого ОСОБА_1 доручила Структурному підрозділу «Відділ реєстрації №10» ТОВ «Автобізнес» укласти договір купівлі-продажу автомобіля марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 (а.с.147).
       14 вересня 2018 року між Структурним підрозділом «Відділ реєстрації №10» Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Бізнес» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу №7529/18/000268 автомобіля марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 (а.с.146), на підставі якого право власності станом на 21 грудня 2019 рік зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується листом начальника Територіального сервісного центру №1242 (а.с.143).
Відповідно до ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента)за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
       Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою — третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       Як вірно встановлено судом першої інстанції, договір комісії №3/16, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоскай» та ОСОБА_4 , відповідно до умов якого ТОВ «Автоскай» зобов`язується завершити роботи з продажу автомобіля марки Skoda Fabia, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_4 , враховуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, укладений майже через рік після смерті власника автомобіля ОСОБА_4 , внаслідок чого, в силу ч.ч.1,2,4 ст. 25 ЦК України, останній втратив цивільну правоздатність, що унеможливлює укладання будь-яких договорів ані ним самим, ані від його імені, до чого вірно дійшов висновку суд першої інстанції, що, в силу положень ст. 203, 215 ЦК України, є підставою для визнання такого договору недійсним, як і в подальшому укладений від імені померлого ОСОБА_4 договір купівлі-продажу №3/16 від 13 вересня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоскай».
       Слідуючи роз`ясненням Пленум Верховного суду України, які викладені у п.10. постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам слід враховувати, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разу наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. У цьому випадку майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.
       Наведені норми кореспондуються із роз`ясненнями, викладеними в п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до яких спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини, або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.
       Зазначена правова позиція також узгоджується із правозастосовною практикою Верховного Суду України відображеною зокрема у справах № 6-107цс12, № 6-53цс12, № 6-140ЦСІ4, № 6-164ЦСІ4, №6-348цс15.
       Тобто витребування майна шляхом віндикації (ст.388 ЦУ України) застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно, як у даному випадку, перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.
       Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.
       Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
       Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
       Відповідно до ч.1. ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
       Згідно з ч.2 ст. 60 СК України передбачає презумпцію спільності прав на майно набуте за час перебування в шлюбі, а саме вважаться, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до ст. 69,70 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу частки майна що є об`єктом спільної сумісної власності є рівними.
       Окрім того ч.3 ст.368 ЦК України також стверджує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу (фактичних шлюбних відносин чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю) є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
       Згідно з ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної ст.60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17) Аналогічного висновку дотримується і Верховний суд в своїх постановах від 30.01.2019 року по справі № 382/2454/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 752/3071/15-ц.
       Отже, на підставі вищенаведеного, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що спірний автомобіль придбано позивачкою та ОСОБА_4 в період шлюбу, та що є їх спільною сумісною власністю, з визнанням за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобілю, з чим погоджується і колегія суддів.
       Одночасно з цим, на підставі ч.4. ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація та облік автомобілів здійснюється територіальними органами МВС України у відповідності до Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, в якому міститься перелік підстав, за наявності яких така реєстрація транспортних засобів проводиться та за наявності документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, та є оформлені в установленому порядку.
       У відповідно до п.40,41 Порядку, зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в сервісному центрі МВС або в центрі надання адміністративних послуг на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного або приватного виконавця або рішення суду. Підставами для зняття зазначених обмежень та скасування державної реєстрації є рішення компетентних органів.
       Державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується, зокрема, у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу; на підставі рішення суду.
       З огляду на викладене, суд першої інстанції, вірно застосувавши норми матеріального права, з якими погоджується і колегія суддів, та встановивши, що на підставі договорів, які стали підставою для набуття ОСОБА_3 права власності на спірний автомобіль, недійсність яких встановлена судом першої інстанції, проведена і державна реєстрація цього права, а спірне майно вибуло з володіння і власності власника ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , поза його волею в силу його смерті на момент укладання цих договорів, що є підставою для застосування реституції з витребуванням у ОСОБА_3 спірного транспортного засобу з визнанням права власності на 1/2 частину автомобіля за ОСОБА_2 , як спільного майна подружжя.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та не спростовують висновків суду першої інстанції, а колегією суддів зворотнього не встановлено, однак при цьому ОСОБА_3 має ознаки добросовісного набувача, оскільки доказів зворотнього також не надано, а судом не встановлено.
       За встановлених обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження як документально, так і в поясненнях сторін, в їх сукупності з даними РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області та договорами комісії і купівлі-продажу, тісно пов`язаних з фактами недійсності правочинів, суд першої інстанції дійшов до стійкого внутрішнього переконання, з яким також погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що у вибутті спірного автомобіля з володіння власника без його на те волі в силу його смерті, зазначене майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння, незалежно від кількості разів відчуження у ланцюгу правочинів до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
       Разом з тим, суд першої інстанції виходив з того, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, на чому наголошено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17.
       Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
       Таким чином, оскільки у цій справі оскаржується правочин, на підставі якого первісно відбулося незаконне відчуження автомобіля на користь ОСОБА_3 поза волею його титульного власника, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому достатнім і належним способом захисту є витребовування такого майна від добросовіснонго набувача на користь позивача, як співвласника цього автомобіля, що встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачами.
       Розглядаючи вимоги апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення суду від 22 квітня 2021 року щодо розподілу витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 15 400 грн., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом дотримано всіх норм матеріального та процесуального права при розгляді цього питання із дослідженням прибуткових касових ордерів адвоката ОСОБА_6 та адвоката Шабатенко А.М., що в сукупності становить витрати позивача у розмірі 15 400 грн., та що підтверджено позивачем наданням договорів про надання правової допомоги, укладеними із зазначеними адвокатами, та наданням актів виконаних робті, в яких зазначено суми вартості наданих послуг та найменування цих послуг з визначенням часу, витраченого кожним з адвокатів на надання цих послуг, що, в силу положень ст. 133 ЦПК України, складає судові витрати, пов`язані із розглядом справи, та які підлягають розподілу між сторонами на підставі положень ст. 137 ЦПК України, до висновку про що вірно дійшов суд першої інстанції, розв`язуючи заяву позивача про ухвалення додаткового рішення з цього питання. Оцінюючи дані документи суд першої інстанції прийняв їх як належні, допустимі і достатні на підтвердження складу та детального опису фактично виконаних робіт (наданих послуг) адвоката та їх вартість, а тому і вважав це витратами позивача пов`язаними із підготовкою до розгляду справи у загальному розмірі 15 400 грн., з чим і погоджується колегія суддів, а тому і додаткове рішення суду від 22 квітня 2021 року скасуванню не підлягає та є ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
       Доводи апеляційної скарги в цій частині з приводу ненадання позивачем належних документів на підтвердження понесення таких витрат колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами цієї цивільної справи та фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судових рішень розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

                                       ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2021  – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

       Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                        М.М.Пищида