ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року 
м. Київ

cправа №  924/658/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом - товариство з обмеженою відповідальністю "АТЗТ Мирне",
представник позивача за первісним позовом - Воздінський О.В., адвокат (ордер від 25.10.2021 № 1018784),
відповідач за первісним позовом - приватне акціонере товариство "Шепетівський цукровий комбінат",
представник відповідача за первісним позовом - Оніщук Є.О., адвокат (ордер від 06.01.2022 № 1008721),
відповідач за зустрічним позовом - товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Шепетівський цукор",
представник відповідача за зустрічним позовом - Воздінський О.В., адвокат (ордер від 16.02.2022 № 1025246),
розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "АТЗТ Мирне" 
на рішення господарського суду Хмельницької області від 14.07.2021 (головуючий суддя Субботіна Л.О.)
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 (головуючий Демидюк О.О., судді: Коломис В.В. і Саврій В.А.)
у справі № 924/658/20
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "АТЗТ Мирне" (далі - Товариство) 
до приватного акціонерного товариства "Шепетівський цукровий комбінат" (далі - Комбінат) 
про стягнення 4 222 444,28 грн основного боргу, 315 674,39 грн 3 % річних та                     687 836,13 грн інфляційних втрат
та за зустрічним позовом Комбінату
до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Шепетівський цукор" (далі - Підприємство)
про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Підприємство (замінено правонаступником за первісним позовом - Товариством) звернулось до господарського суду Хмельницької області з позовом до Комбінату про стягнення 4 222 444,28 грн основної заборгованості, 315 674,39 грн 3% річних та 687 836,13 грн інфляційних втрат. 
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням Комбінатом умов договору купівлі-продажу від 28.07.2017 № 103/07 (далі - Договір) та специфікацій до нього, у частині оплати поставленої Підприємством продукції на загальну суму                           4 222 444,38 грн, поставка якої підтверджується видатковими накладними. 
Комбінат, у свою чергу, звернувся до господарського суду Хмельницької області із зустрічним позовом до Підприємства про визнання недійсним Договору. 
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що директором Комбінату               ОСОБА_1. Договір укладено з перевищенням своїх повноважень, при цьому Підприємство знало про наявність обмежень директора Комбінату на укладення правочинів. Наглядова рада та загальні збори Комбінату не вчиняли будь-які дії на схвалення Договору, жодних листів чи будь-яких повідомлень з посиланням на оскаржуваний Договір, проведення часткових оплат за Договором або прийняття виконання Договору уповноваженими на те особами не проводилось. Жодного документа, який вказував би на отримання товару, Підприємством не надано.  
Справа судами розглядалась неодноразово.
Рішенням господарського суду Хмельницької області від 14.07.2021, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2021, відмовлено у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення           4 222 444,28 грн основної заборгованості за Договором, 315 674,39 грн 3% річних та 687 836,13 грн інфляційних втрат та задоволено зустрічні позовні вимоги  про визнання недійсним Договору. Визнано недійсним Договір, укладений Підприємством та Комбінатом.
Рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог обґрунтовані тим, що товарно-матеріальні цінності, які визначені у специфікаціях та видаткових накладних, Комбінату не передавалися, тому наявні у матеріалах справи специфікації, видаткові накладні, які підписані директором Комбінату з перевищенням наданих йому повноважень, а також податкові накладні, не можуть вважатись належними доказами подальшого схвалення Комбінатом Договору.
Рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення зустрічних позовних вимог мотивовані тим, що Договір був укладений директором Комбінату з перевищенням наданих йому повноважень. Докази на підтвердження вчинення Комбінатом дій, які б свідчили про подальше схвалення Договору органами чи його посадовими особами у межах наданих їм повноважень, матеріали справи не містять.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Товариство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права та на те, що суди не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити і відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не врахували висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі                                      № 668/13907/13-ц, у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі                   № 924/678/18, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17, від 02.04.2019 у справі         № 904/2178/18, від 19.06.2019 у справі № 904/9795/16, від 01.10.2019 у справі            № 910/8287/18, від 24.02.2021 у справі № 926/2308/19, від 04.03.2021 у справі       № 905/1132/20, від 11.09.2018 у справі № 910/18812/17, від 08.07.2019 у справі     № 910/19776/17, від 07.10.2021 у справі № 922/19/21 та ухвалі Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 915/1602/19 щодо застосування статей 92, 241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 1, 9 Закону  України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" у подібних правовідносинах.
Комбінат подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, касаційну скаргу - без задоволення.
Від Підприємства відзив на касаційну скаргу не надходив.
Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 14.02.2022 № 29.3-02/340 у зв`язку з перебуванням судді Селіваненка В.П. на лікарняному призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 924/658/20, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю і Малашенкової Т.М.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Постановою Верховного Суду від 18.02.2021 постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 та рішення господарського суду Хмельницької області від 20.08.2020 у справі № 924/658/20 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції містить наступні висновки: 
- при оцінці обставин, які свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення;
- поза увагою судів попередніх інстанцій залишились дії бухгалтера Комбінату під час приймання товару та відповідно встановлення обставин щодо наявності/відсутності обмежень цієї посадової особи на вчинення таких дій;
- суди, мотивуючи рішення у цій справі, помилково ототожнили повноваження керівника юридичної особи на укладення договору з повноваженнями керівника юридичної особи на вчинення інших дій від її імені (прийняття товару та підписання товаро-розпорядчих документів), що призвело до передчасних висновків про те, що такі дії керівника Комбінату не свідчать про схвалення правочину у розумінні приписів статті 241 ЦК України;
- судам належало, насамперед, встановити факт отримання товару Комбінатом та відповідні дії директора та бухгалтера з його оформлення та чи можуть розглядатись такі дії як схвалення Договору у межах компетенції директора, визначеної законом та статутом Комбінату. Також відповідно належало б дослідити, чи породжують такі дії директора та бухгалтера правові наслідки для Комбінату;
- з огляду на принцип змагальності сторін, розподіл обов`язку доказування та подання доказів, у контексті наведеного судам належало дослідити обставини справи та з`ясувати: чи мало місце фактичне отримання Комбінатом товару та відповідне оформлення первинних документів, а також відображення операції відповідно до умов договору у податковому та бухгалтерському обліку і звітності учасників господарської операції; встановити повноваження осіб, відповідальних за складання таких документів із сторони Комбіната;
- судами не досліджувалися обставини щодо подання періодичної фінансової звітності головним бухгалтером Комбінату Наглядовій раді, Ревізійній комісії та фінансовому контролеру названого товариства про рух грошових коштів, про що і зазначало у своїх запереченнях на зустрічний позов Підприємство. Вказані обставини судами взагалі не досліджувались та не оцінювались на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності, у тому числі в сукупності з іншими доказами у справі, що, відповідно, є порушенням процесуальних норм;
- оскаржувані судові рішення не містять належної оцінки наявних у справі заперечень Підприємства щодо відповідності умов контракту поданого до матеріалів справи умовам контракту, затвердженого загальними зборами. У той же час недослідження таких обставин судами ставить у залежність вирішення питання щодо використання/невикористання судом недопустимих доказів. Крім того, судами належним чином не встановлено обставини щодо прийняття Комбінатом до виконання спірного правочину та вчинення сторонами дій щодо його подальшого схвалення;
- поза увагою судів залишився той факт, що статут Комбінату, з яким мало бути обізнане Підприємство, не містив власне обмежень дій директора Комбінату, а надавав Наглядовій раді повноваження встановлювати такі обмеження додатково;
- обов`язок доведення обізнаності Підприємства про відповідні обмеження покладено законом на Комбінат.
Під час нового розгляду даної справи № 924/658/20 судами встановлено, що, звертаючись із зустрічним позовом Комбінат в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що Договір був укладений його директором ОСОБА_1. з перевищенням наданих йому повноважень, у зв`язку з чим просив визнати його  недійсним.
Відповідно до частин першої, третьої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Правочини юридична особа вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.
Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Статтею 97 ЦК України передбачено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до пункту 8.1 статуту Комбінату (далі - Статут) органами управління товариством є: Загальні збори акціонерного товариства; наглядова рада та виконавчий орган товариства - директор.
Згідно з частиною першою статті 51 Закону України "Про акціонерні товариства" (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного Договору) наглядова рада акціонерного товариства є органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства, і в межах компетенції, визначеної статутом та цим Законом, контролює та регулює діяльність виконавчого органу.
Частинами першою, другою статті 52 вказаного Закону передбачено, що до компетенції наглядової ради належить вирішення питань, передбачених цим Законом, статутом, а також переданих на вирішення наглядової ради загальними зборами. До виключної компетенції наглядової ради належить, зокрема: затвердження умов контрактів, які укладатимуться з членами виконавчого органу, встановлення розміру їх винагороди.
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про акціонерні товариства" питання, що належать до виключної компетенції наглядової ради акціонерного товариства, не можуть вирішуватися іншими органами товариства, крім загальних зборів, за винятком випадків, встановлених цим Законом.
Також згідно з пунктом 8.3.3 Статуту до виключної компетенції наглядової ради належить, зокрема обрання директора та припинення його повноважень; затвердження умов контракту, який може укладатися з директором; встановлення ліміту (розміру суми) для директора на укладання угод з розпорядження нерухомим і рухомим майном товариства, грошовими коштами, на отримання кредитів, тощо, без попереднього їх узгодження з Наглядовою радою; попереднє узгодження рішень директора з розпорядження нерухомим і рухомим майном товариства, грошовими коштами, отримання кредитів, тощо, якщо сума угод перевищує ліміт (розмір суми) встановлений наглядовою радою та надання попередньої згоди директору на укладення таких угод.
За положеннями частини першої статті 58 Закону України "Про акціонерні товариства" виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов`язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Аналогічний зміст міститься у пунктах 8.4.1, 8.4.6 Статуту.
Відповідно до частини п`ятої статті 58 вказаного Закону права та обов`язки членів виконавчого органу акціонерного товариства визначаються цим Законом, іншими актами законодавства, статутом товариства та/або положенням про виконавчий орган товариства, а також контрактом, що укладається з кожним членом виконавчого органу. Від імені товариства контракт підписує голова наглядової ради чи особа, уповноважена на таке підписання наглядовою радою.
Згідно з пунктом 8.4.1 Статуту директор діє на підставі та в порядку, визначеному, у тому числі, контрактом, що може бути укладений з директором. 
Із змісту пункту 8.4.4 Статуту вбачається, що наглядова рада може укласти з директором контракт, умови якого затверджуються наглядовою радою. 
Пунктом 8.4.6 Статуту передбачено, що до компетенції директора належить, зокрема, розпорядження всім майном товариства, включаючи грошові кошти, з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом та наглядовою радою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на річних (чергових) загальних зборах Комбінату, які відбулись 28.04.2017 (протокол № 12) було прийнято рішення про обрання директором Комбінату ОСОБА_1 та затвердження умов контракту з директором Комбінату на управління підприємством.
На підставі Статуту та протоколу загальних зборів від 28.04.2017 № 12, головою наглядової ради Комбінату та ОСОБА_1 05.05.2017 укладено контракт на управління підприємством, у пункті 3.1 якого передбачено, що вказаним контрактом додатково встановлюються обмеження для керівника щодо укладення всіх видів договорів/контрактів/угод, а саме: керівник має право самостійно, без погодження та надання дозволу Наглядовою радою товариства укладати договори/контракти/угоди на загальну суму, яка не перевищує              300 000,00 грн (межі встановлені для укладення одного договору/контракту/угоди), у випадках придбання товарно-матеріальних цінностей для товариства на суму, яка не перевищує 300 000,00 грн (межі встановлені для укладення одного договору/контракту/угоди), у випадках реалізації товарно-матеріальних цінностей, що належать на праві приватної власності товариству на суму, яка не перевищує 300 000,00 грн (межі встановлені для укладення одного договору/контракту/угоди). У випадку, якщо договір/контракт/угода перевищує встановлені цим пунктом контракту обмеження, укладення таких правочинів здійснюється виключно після погодження (надання згоди) наглядової ради товариства, що оформляється Протоколом.
Підприємством (продавець) та Комбінатом (покупець) 28.07.2017 було укладено Договір, який від імені Комбінату підписаний ОСОБА_1.
Відповідно до пункту 3.1 Договору найменування, асортимент, кількість товару, одиниця виміру, ціна та загальна вартість товару, що підлягає передачі покупцеві відповідно до цього договору, визначаються у специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору, а також фіксується у рахунках-фактурах, видаткових накладних, які видаються на кожну партію товару, яка поставляється.
Згідно з пунктом 4.4 Договору ціною цього договору є сумарна вартість фактично поставленого товару, визначеного у специфікаціях до цього договору та у документах фінансово-бухгалтерського обліку сторін цього договору.
З долучених до матеріалів справи специфікацій від 28.07.2017 № 01, від 28.07.2017 № 02, від 28.07.2017 № 03, від 01.08.2017 № 03/1, від 03.08.2017 № 04, від 04.08.2017 № 05 вбачається, що ціна Договору складає 4 222 444,38 грн.
При цьому директор Комбінату Смілянець В.П., враховуючи положення статей 52, 58 Закону України "Про акціонерні товариства", пунктів 8.3.3, 8.4.1, 8.4.4 Статуту, пункту 3.1 контракту на управління товариством від 05.05.2017, мав право укласти Договір виключно після погодження (надання згоди) наглядової ради Комбінату, що оформляється протоколом.
Однак, матеріали справи не містять рішення наглядової ради про надання згоди на укладення спірного Договору. Зазначене підтверджується також довідкою голови наглядової ради Комбінату від 15.06.2020 № 15/06, в якій повідомлено, що наглядовою радою погодження (згода) на укладення Договору з Підприємством не надавалась, подальше схвалення зазначеного договору не відбувалось. 
Посилання Підприємства на те, що загальними зборами акціонерів Комбінату, які відбулись 28.04.2017, по вісімнадцятому питанню порядку денного надано попередню згоду на вчинення директором значних правочинів протягом річного терміну, суди визнали безпідставними, оскільки із змісту протоколу від 28.04.2017 № 12 вбачається, що загальними зборами надана попередня згода новому директору на укладення значних правочинів лише щодо передачі у заставу цілісного майнового комплексу, що належить товариству та/або обладнання з метою залучення коштів для проведення ремонтних робіт для подальшого відновлення виробничої діяльності товариства, обмежившись сукупною вартістю таких договорів 128 439 тис. грн, а не на вчинення будь-яких господарських договорів. 
Зазначене додатково підтверджується відомостями про прийняття рішення про попереднє надання згоди на вчинення значних правочинів, які розміщені на загальнодоступному інтернет - порталі www.smida.gov.ua за посиланням https://smida.gov.ua/db/xml/irregular/98111.
Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що Договір був укладений директором Комбінату з перевищенням наданих йому повноважень.
Що ж до посилань Товариства на те, що текст контракту на управління товариством, який був затверджений загальними зборами Комбінату відрізняється від тексту, що наданий Комбінатом, то на виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 18.02.2021, ухвалами господарського суду Хмельницької області від 05.05.2021 та 17.06.2021 було витребувано в акціонерного банку "Укргазбанк", акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" та публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Південний" копію контракту на управління підприємством від 05.05.2017, що укладений з директором Комбінату Смілянцем Віталієм Петровичем та який міститься в юридичній справі клієнта банку - Комбіната.
На виконання вимог суду акціонерним банком "Південний" надано копію контракту на управління підприємством від 05.05.2017 № 05/05, редакція якого відрізняється від редакції контракту, наданої до суду Комбінатом. 
АТ КБ "Приватбанк" також було надіслано на адресу суду першої інстанції копію контракту на управління підприємством від 05.05.2017, яка за змістом відповідає редакції контракту, що міститься в матеріалах справи. 
Листом АБ "Укргазбанк" повідомлено суд, що контракт на управління підприємством від 05.05.2017 ПрАТ "Шепетівський цукровий комбінат" не надавався. 
З долученої АТ КБ "Приватбанк" копії контракту на управління підприємством від 05.05.2017 вбачається, що копія контракту оформлена на трьох сторінках, містить підписи осіб, що уклали контракт, прошита, пронумерована, скріплена підписом голови наглядової ради Комбінату та відтиском печатки товариства. 
Також з долученої АТ КБ "Приватбанк" копії контракту на управління підприємством від 05.05.2017 вбачається, що вказана копія за змістом є ідентичною з наданою до суду першої інстанції Комбінатом копією контракту, оригінал якого було оглянуто судом у судовому засіданні 14.07.2021.
У той же час копія контракту на управління підприємством від 05.05.2017 № 05/05, що надіслана на адресу суду акціонерним банком "Південний", яка також оформлена на трьох сторінках, однак містить підписи лише на останній сторінці контракту.
Окрім того, текст контракту не прошитий, а печаткою скріплений лише підпис ОСОБА_1
Будь-яких інших доказів, які б свідчили про затвердження загальними зборами Комбінату іншої редакції контракту матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що загальними зборами Комбінату були затверджені умови контракту на управління товариством, які відображені у контракті, долученому до зустрічного позову та який містить додаткові обмеження для керівника щодо укладення договорів/контрактів/угод.
Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.
Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі                                        № 668/13907/13-ц, постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 11.10.2019 у справі № 910/13731/18, постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 15.01.2020 у справі № 924/491/17.
Також судами враховано, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.
Доводи Товариства про те, що йому не було відомо про обмеження повноважень директора Комбінату на укладення спірного Договору, оскільки ні Статут, ані інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 28.07.2017 не містили обмежень повноважень керівника ОСОБА_1 судами визнані безпідставними, так-як із змісту Договору вбачається, що останній був укладений директором ОСОБА_1., який діяв на підставі Статуту.
У пункті 8.4.6 Статуту передбачено, що до компетенції директора належить вирішення всіх питань, пов`язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції Загальних зборів та Наглядової ради. 
Хоча пункт 8.4.6 Статуту, який визначає компетенцію директора, чітко не містить обмежень повноваження директора товариства як виконавчого органу на укладення визначених в контракті договорів, однак у вказаному пункті передбачено, що до компетенції директора належить, зокрема розпорядження всім майном товариства, включаючи грошові кошти, з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом та наглядовою радою.
Також положеннями пунктами 8.3.3, 8.4.1, 8.4.4 Статуту визначені повноваження наглядової ради на встановлення ліміту (розміру суми) для директора на укладання угод з розпорядження нерухомим і рухомим майном товариства, грошовими коштами, на отримання кредитів, тощо, без попереднього їх узгодження з наглядовою радою та можливість укладення з директором контракту, умови якого затверджуються наглядовою радою. 
Таким чином, укладення контракту з ОСОБА_1 , який містить додаткові обмеження для керівника щодо укладення договорів/контрактів/угод, повністю узгоджується з положеннями Статуту Комбінату та свідчить, що треті особи при ознайомленні із Статутом повинні були знати про можливість встановлення наглядовою радою додаткових обмежень повноважень керівника.
Крім того Підприємство на момент проведення загальних зборів 28.04.2017 було  акціонером Комбінату, що підтверджується реєстром власників іменних цінних паперів.
Умови контракту на управління товариством, який у подальшому було укладено з директором ОСОБА_1., затверджувалися на загальних зборах Комбінату, в яких згідно з переліком акціонерів, які зареєструвалися для участі у зборах, та змістом протоколу від 28.04.2017 № 12 приймав участь представник Підприємства.
Із змісту вказаного протоколу загальних зборів вбачається, що проект контракту оголошувався акціонерам та у подальшому був затверджений без будь-яких зауважень. 
З викладеного вбачається, що Підприємство знало (повинно було знати) про відсутність у директора Комбінату необхідного обсягу повноважень на укладання Договору.
Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
Тобто законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 910/18812/17, від 08.07.2019 у справі № 910/19776/17.
Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (частина друга статті 241 ЦК України). Отже, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. 
Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. 
Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і таке інше). 
Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній у постановах від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17).
При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення (постанови Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 905/1132/20, від 20.03.2018 у справі                                    № 910/8794/16).
З долучених до матеріалів справи специфікацій від 28.07.2017 № 01, від 28.07.2017 № 02, від 28.07.2017 № 03, від 01.08.2017 № 03/1, від 03.08.2017 № 04, від 04.08.2017 № 05 та видаткових накладних від 28.07.2017 №№ 1471, 1472, 1477, від 01.08.2017 №№ 978, 1001, 1030, від 03.08.2017 № 1478, від 04.08.2017 № 1482 судами встановлено, що останні з боку Комбінату підписані лише директором  ОСОБА_1., який уклав оспорюваний договір з перевищенням наданих йому повноважень. 
Будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували підписання даних видаткових накладних іншими посадовими особами Комбінату, у тому числі і бухгалтером, матеріали справи не містять. 
Крім того, місцевим судом у судовому засіданні 14.07.2021 було встановлено, що бухгалтер Олійник І.М., яка підписала частину видаткових накладних як відповідальна особа, не була посадовою особою Комбінату на момент складання видаткових накладних. 
Згідно із статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на момент здійснення спірної поставки товару) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення), визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення; господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової  звітності  є надання користувачам для прийняття рішень повної,  правдивої  та  неупередженої  інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є  обов`язковим  видом  обліку,  який ведеться підприємством.  Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку. 
Згідно із статтею 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Зазначений перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з пунктом 2.4 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 2.5 Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
У пункті 8.4.6 Статуту та пункті 2.2 контракту на управління підприємством від 05.05.2017 передбачено, що керівник має право на розпорядження всім майном товариства, включаючи грошові кошти, з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом та наглядовою радою, а також зобов`язаний не розпоряджатись рухомим і нерухомим майном товариства, грошовими коштами, отримувати кредити, тощо, якщо сума договору/контракту/угоди перевищує ліміт (розмір суми), встановлений наглядовою радою, без отримання попередньої згоди Наглядової ради на укладення такого договору/контракту/угоди.
Також у пункті 3.1 контракту на управління підприємством від 05.05.2017 визначений ліміт (розмір суми) та вказано, що вона не перевищує 300 000,00 грн.
З викладеного вбачається, що директор Смілянець В.П. не мав повноважень отримувати товарно-матеріальні цінності на суму, що перевищує 300 000,00 грн у межах одного правочину без отримання попередньої згоди наглядової ради. 
Крім того, наявність відтиску печатки Комбінату на специфікаціях та видаткових накладних не може бути єдиним та допустимим доказом належного виконання умов Договору, оскільки саме на директора ОСОБА_1, який діяв з перевищенням повноважень, покладалася відповідальність і контроль за законністю використання печатки.
Суди попередніх інстанцій також звернули увагу на те, що Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду неодноразово звертав увагу, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів. Отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару.  
Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій. 
У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (постанови  від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від  03.02.2020 у справі № 909/1073/17, від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18).
Зі змісту Договору вбачається, що умови передачі товару визначені у розділі 3. 
Так, пунктом 3.3 Договору передбачено, що товар підлягав поставці на умовах EXW, франко-склад продавця, що знаходиться за адресою: вул. Старокостянтинівське шосе, 31, м. Шепетівка, Хмельницька область, протягом 5-ти днів з моменту підписання відповідної специфікації до цього договору.
Відповідно до пункту 3.5 Договору поставка товару здійснюється в порядку, що визначається Офіційними правилами тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2010 року).
Згідно з Інкотермс  (редакція 2010 року) термін "франко-завод", EXW означає, що продавець вважається таким, що  виконав  свої зобов`язання щодо поставки,  в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах  свого  підприємства чи в іншому названому місці (наприклад, на заводі, фабриці, складі і таке інше), без здійснення митного очищення товару для експорту та завантаження його на будь-який приймаючий транспортний засіб.
Таким чином, зважаючи на умови Договору, товарно-матеріальні цінності, що вказані у специфікаціях та видаткових накладних, мали знаходитись за адресою: вул. Старокостянтинівське шосе, 31, м. Шепетівка, Хмельницька область для їх подальшої передачі Комбінату.
Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03.05.2012 передбачено, що власником комплексу, загальною площею 57 801,8 кв.м, що знаходиться за адресою: Хмельницька обл., м. Шепетівка, вул. Старокостянтинівське шосе, буд. 31 є Комбінат. 
Земельна ділянка за вказаною адресою також використовується Комбінатом. 
Судами встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували перебування нерухомого майна, земельної ділянки за вказаною адресою у користуванні Підприємства. 
Крім того, долучені до матеріалів справи договори оренди нерухомого майна та обладнання, які були укладені 02.01.2014 Комбінатом та Підприємством закінчили свою дію 31.12.2016.
Також у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про здійснення перевезення товарно-матеріальних цінностей, вказаних у спірних видаткових накладних, до місця передачі товару, або підтверджували обставини зберігання (перебування) вказаного товару на території Комбінату, у тому числі і після закінчення строку дії договорів оренди нерухомого майна та обладнання від 02.01.2014, зокрема, договорів, актів приймання-передачі, інвентаризаційних відомостей, тощо. 
Водночас за даними бухгалтерського обліку Комбінату також не відображено зберігання будь-якого товару Підприємства.
Вказаними обставинами спростовуються доводи Підприємства про перебування товарно-матеріальних цінностей на території Комбінату після закінчення господарської діяльності за договорами оренди.
Судами не визнано належними доказами отримання ПрАТ "Шепетівський цукровий комбінат" товарно-матеріальних цінностей за Договором наявні в матеріалах справи податкові накладні та декларації Комбінату, оскільки самі лише податкові накладні та декларації сторін (за відсутності інших доказів реального руху товарів) не є самостійними доказами підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки ці докази не пов`язані з фізичним переміщенням товару та не можуть свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, визначеного у статті 664 ЦК України. 
Вказані документи підтверджують лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19).
Крім того, саме по собі віднесення Комбінатом до податкового кредиту сум податків за отриманими від Підприємства податковими накладними за відсутності інших належних доказів не може підтверджувати обставин реальної поставки товару за спірними видатковими накладними.
Таким чином, суди дійшли висновку, що товарно-матеріальні цінності, які визначені у специфікаціях та видаткових накладних, Комбінату не передавались, у зв`язку з чим наявні в матеріалах справи специфікації, видаткові накладні, які підписані директором з перевищенням наданих йому повноважень, а також податкові накладні, не можуть вважатись належними доказами схвалення Комбінатом Договору.
Також судами визнані безпідставним посилання товариства на акт звірки розрахунків, складений Комбінатом як на доказ схвалення оспорюваного правочину, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. 
Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. 
Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом (близький за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18). 
Враховуючи викладене, а також зважаючи на відсутність належним чином оформлених первинних документів, відсутність реального руху товару, даний акт звірки не може вважатись належним доказом отримання товару Комбінатом та доказом схвалення оспорюваного правочину. 
Будь-яких інших доказів, які б підтверджували відображення в бухгалтерському обліку Комбінату господарських операцій з отримання товарно-матеріальних цінностей згідно з Договором матеріали справи не містять.
За таких підстав, суди дійшли висновку, що зустрічний позов заявлений обґрунтовано, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, у зв`язку з чим Договір підлягає визнанню недійсним.
Оскільки судами визнано недійсним Договір позовні вимоги Товариства про стягнення 4 222 444,28 грн. заборгованості за Договором, 315 674,39 грн. 3% річних та 687 836,13 грн. інфляційних втрат, визнані судами такими, що не підлягають задоволенню.
Таким чином, суди попередніх інстанцій врахували висновки викладені Верховним Судом у постанові від 18.02.2021 у даній справі № 924/658/20, які стали підставою для направлення справи на новий розгляд, а також врахували висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі                            № 668/13907/13-ц, у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі                         № 910/11079/17, від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 04.03.2021 у справі            № 905/1132/20, від 11.09.2018 у справі № 910/18812/17, від 08.07.2019 у справі     № 910/19776/17, щодо застосування статей 92, 241 ЦК України, статей 1, 9 Закону  України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", що підтверджується доводами викладеними у мотивувальній частині даної постанови.
У постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 924/678/18, від 19.06.2019 у справі № 904/9795/16, від 01.10.2019 у справі № 910/8287/18, від 24.02.2021 у справі № 926/2308/19 викладені близькі за змістом правові висновки як і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі                                   № 668/13907/13-ц, у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі                             № 910/11079/17, від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 04.03.2021 у справі            № 905/1132/20, від 11.09.2018 у справі № 910/18812/17, від 08.07.2019 у справі     № 910/19776/17, щодо застосування статей 92, 241 ЦК України, статей 1, 9 Закону  України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", що, у свою чергу, не може свідчити про їх неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні судових рішень у даній справі № 924/658/20.
Що ж до посилань Товариства у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків викладених Верховним Судом у справах                   № 922/19/21 та № 915/1602/19, то такі посилання Суд визнає безпідставними та необґрунтованими, оскільки у справі № 922/19/21 Верховним Судом було скасовано постанову суду апеляційної інстанції з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду, що не означає остаточного вирішення спору у такій справі, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у ній. Слід також зазначити, що за результатами нового розгляду вказаної справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже направлення справи на новий розгляд стало наслідком недостатнього дослідження у ній обставин і доказів, і така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки, які будуть зроблені в ній.
У справі № 915/1602/19 Верховним Судом ухвалою від 11.06.2020 було закрито касаційне провадження у вказаній справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яким передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, а закриття касаційного провадження у зв`язку з відсутністю подібності не може свідчити про формування Верховним Судом правового висновку щодо застосування норм права.
Також Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами були ухвалені рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави залишити їх без змін.
У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, Суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "АТЗТ Мирне" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Хмельницької області від 14.07.2021 та  постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 у справі № 924/658/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                              І. Булгакова
Суддя                                                                                                             Б. Львов
Суддя                                                                                                            Т. Малашенкова