Ухвала
Іменем України
 
15 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 712/4119/19
провадження № 61-2019ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу Полтавської обласної прокуратури на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 14 червня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути на свою користь з державного бюджету України шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби України 1 562 857,60 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 06 травня 2011 року слідчим відділом Гадяцького районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області стосовно нього булопорушено кримінальну справу № 113020117 за фактом злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 19 січня 2012 року його було затримано і обрано йому запобіжний захід у вигляді взяття під варту. Вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 листопада 2012 року його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 190, частинами третьою, четвертою статті 358 КК України та призначено йому покарання: за частиною третьою статті 190 КК України - 5 років позбавлення волі; за частиною третьою статті 358 КК України - 2 роки позбавлення волі; за частиною четвертою статті 358 КК України - 2 роки обмеження волі. На підставі частини першої статті 70 КК України за сукупністю злочинів йому остаточно визначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Строк відбуття покарання - з 19 січня 2012 року. Запобіжний захід залишено - тримання під вартою. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 05 червня 2013 року скасовано вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 листопада 2012 року відносно нього, справу направлено прокурору Полтавської області для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно нього змінено з тримання під вартою на особисте зобов`язання. Після направлення справи на додаткове розслідування прокуратура області та органи досудового розслідування не повідомляли йому про хід розслідування, жодного разу не викликали його для проведення слідчих дій. Лише 22 січня 2019 року заступник керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області Шикунов С. П. повідомив йому про закриття кримінального провадження відносно нього на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частинами третьою, четвертою статті 358 КК України. Крім цього, у постанові не вирішено питання про скасування запобіжного заходу, про цивільний позов, та всупереч статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не роз`яснено про порядок поновлення його порушених прав і відшкодування шкоди внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під вартою та незаконного засудження. В період з 25 листопада 2011 року по 22 липня 2014 року він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, а з 20 січня 2012 року по 05 червня 2013 року він протиправно утримувався в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)». Крім того, 21 жовтня 2011 року за його відсутності органом досудового розслідування було незаконно проведено обшук за місцем його проживання, в ході якого було вилучено 1 300 грн та 600 доларів США, які йому наразі не повернені. Незаконний обшук та довготривале перебування його під страхом кримінальної відповідальності за злочини, які він не вчиняв, порушило його нормальні стосунки з оточуючими людьми, очорнило та принизило його в очах всіх близьких людей та викликало недовіру в родичів. Протягом всього часу перебування під слідством та судом він був позбавлений звичайного людського спокою, душевної врівноваженості, перебував у постійному напруженні, у пригніченому і приниженому стані, постійно очікуючи або виклику слідчого, або чергового судового засідання. Завдану моральну шкоду ОСОБА_1 оцінив у загальному розмірі 1 562 857,60 грн.
 
Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 14 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 288 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 5 076 грн витрат на проведення психологічної експертизи, а всього - 293 076 грн.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, однак суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, тривалість характеру немайнових втрат та можливості їх відновлення, беручи до уваги тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу і ділової репутації, а також запобіжний захід, який був обраний для нього у вигляді тримання під вартою, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності та справедливості, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, становить           288 000 грн. Також на користь позивача підлягають стягненню витрати на проведення психологічної експертизи в розмірі 5 076 грн.
 
03 лютого 2022 року Полтавська обласна прокуратура подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 14 червня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у мінімально визначеному статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмірі.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Ігнатенко В. М.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Фаловська І. М. Проведення повторного автоматичного визначення судді відбулося у зв`язку з відпусткою судді Карпенко С. О.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваному судовому рішенні апеляційним суд неправильно застосування норми статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 20218 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17, від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 727/9472/16-ц, за змістом яких у разі ненадання належних доказів шкода підлягає відшкодуванню у мінімально визначеному законом розмірі за час перебування під слідством і судом. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що 06 травня 2011 року слідчим відділом Гадяцького районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області було порушено кримінальну справу № 113020117 за ознаками злочину передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.
 
25 листопада 2011 року слідчим управлінням головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області було винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.
 
19 січня 2012 року о 08 год. 00 хв. ОСОБА_1 було затримано на підставі статті 106 КПК України.
 
Постановою Октябрського районного суду міста Полтави 19 січня 2012 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.
 
Вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 листопада 2012 року засуджено ОСОБА_1 за частиною третьою статті 190 КК України на 5 років позбавлення волі, за частиною третьою статті 358 КК України на 2 роки позбавлення волі, за частиною четвертою статті 358 КК України на 2 роки обмеження волі. На підставі частини першої статті 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Постановлено строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_1 рахувати з 19 січня 2012 року. Запобіжний захід ОСОБА_1 до набрання вироком чинності залишено попередній - тримання під вартою.
 
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 05 червня 2013 року вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 14 листопада 2012 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а справу за його обвинуваченням направлено прокурору Полтавської області для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 змінено з утримання під вартою на особисте зобов`язання. Звільнено ОСОБА_1 з-під варти із зали суду негайно.
 
Згідно з відповіддю Миргородської місцевої прокуратури від 22 вересня 2019 року № 01/03-83-6205-19 за наслідками проведеного досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013180070000310 слідчим слідчого відділу Гадяцького районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області 22 липня 2014 року прийнято рішення про його закриття.
 
Постановою старшого слідчого слідчого відділу Гадяцького районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань  05 серпня 2013 року за № 12013180070000310, закрито згідно з пунктом 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частинами третьою, четвертою статті 358 КК України.
 
Згідно з довідкою Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 22 лютого 2019 року № 15/06-2/1315/Пд ОСОБА_1 утримувався в зазначеній установі з 20 січня 2012 року по 05 червня 2013 року.
 
Отже, позивач перебував під слідством та судом з 25 листопада 2011 року по 22 липня 2014 року, тобто 32 місяці.
 
При цьому  ОСОБА_1 перебував під вартою в період з 20 січня 2012 року по 05 червня 2013 року, тобто 16 місяців.
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
 
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
 
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
 
Наведене узгоджується з правовими висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20).
 
Як зазначено вище, рішення місцевого суду в цій справі постановлено у 2021 році.
 
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2021 року становив - 6 000 грн.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
 
Врахувавши характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, тривалість заподіяння немайнових втрат та можливості їх відновлення, взявши до уваги тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу і ділової репутації, а також запобіжний захід, який був обраний йому у вигляді тримання під вартою, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності та справедливості, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди і обґрунтовано стягнули з Державного бюджету України на його користь 288 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового розслідування прокуратури та суду.
 
Такий висновок судів у цій справі узгоджується з наведеними правовими висновками Верховного Суду.
 
Висновки апеляційного суду, відображені в оскаржуваному судовому рішенні, не суперечать правовим висновками, викладеним в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 20218 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі    № 607/14493/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17, від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 727/9472/16-ц, згідно з якими у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
 
Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в цій справі в частині визначення розміру відшкодування позивачу завданої йому моральної шкоди відповідають вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому, з огляду на зазначене, аргументи Полтавської обласної прокуратури про завищений розмір відшкодування є необґрунтованими.
 
Встановивши, що позивач здійснив витрати на проведення психологічної експертизи в розмірі 5 076 грн, складений за результатами якої висновок був досліджений і врахований при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суди дійшли правильного висновку про відшкодування позивачу вказаних витрат шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з визначеним судами попередніх інстанцій розміром відшкодування моральної шкоди, та із встановленими судами обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання Полтавської обласної прокуратури про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 14 червня 2021 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року та про зупинення виконання рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 14 червня 2021 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 14 червня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	І. М. Фаловська