ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2022 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №947/51/21
Апеляційне провадження № 22-ц/813/4347/22
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С., 
за участю секретаря - Кузьмук А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дігуляра Василя Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Бескровного  Я.В., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви
У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні.
Позов обґрунтовано тим, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначав, що він мешкає окремо від дитини та відповідачки, яка йому чинить перешкоди у спілкуванні і вихованні сина , незважаючи на те, що відповідно до висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 24 липня 2020 року №991/01-11 «Про визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » визначено наступний спосіб його участі у вихованні дитини, а саме: встановлено графік систематичних побачень: кожного вівторка з 18 до 20 години та кожної неділі з 15 до 19 години у присутності матері.
Посилаючись на те, що вказаний висновок органу опіки та піклування відповідачка не виконує та створює перешкоди щодо спілкування із сином, позивач просив задовольнити його вимоги шляхом встановлення систематичних побачень: кожного вівторка з 18 до 20 години та кожної неділі з 15 до 19 години у присутності матері (а.с.1-3).

Зміст  судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 22 квітня 2021 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено такий спосіб спілкування та участі у вихованні між батьком та сином, як встановлення систематичних побачень : кожного вівторка з 18 до 20 години та кожної неділі з 15 до 19 години у присутності матері ОСОБА_1 , а в інші дні – за попереднім узгодженням з матір`ю дитини (а.с.59). 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі адвокат Дігуляра В.В. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Доводи скарги зводяться до того, що
- суд був обізнаний про фактичне місце проживання відповідачки ОСОБА_1 , але свідомо позбавив її можливості прийняті участь у судовому розгляді, оскільки вона не отримувала судові повістки;
- матеріалами справи не підтверджено, що суд пропонував відповідачці ОСОБА_1 привести дитину до суду для проведення опитування дитини на предмет спілкування дитини з батьком, провести опитування представником органу опіки та піклування в присутності педагога та психолога;
- за відсутності в оскаржуваному рішенні встановлених судом фактів перешкоджання відповідачкою ОСОБА_1 батьку ОСОБА_2 у вихованні дитини, звернення до суду позивача є передчасним;
- в матеріалах справи відсутні доказі, з приводу невиконання ОСОБА_1 висновку органу опіки та піклування, докази того чи звертався ОСОБА_2 до відділу поліції, чи була відмова від психологічних послуг з метою налагодження внутрішньо-сімейних стосунків з сином;
- відсутні докази, що позивач звертався до відповідачки із заявами про складення протоколу, або просив здійснити будь-які дії, стосовно не виконання рішення органу опіки та піклування, а саме графіка зустрічей та алгоритмів (способів) спілкування батька з дитиною;
- вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідачки, щодо не вчинення дій стосовно невиконання рішення органу опіки та піклування, є передчасною, відповідачка не заперечує про побачення позивача з дитиною;
- судом не була вислухана думка та побажання неповнолітнього сина (десять років ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який неодноразово повідомляв, що він не хоче спілкуватися з батьком ОСОБА_2 , до нього він нічого не відчуває, спілкування з ним його лякає, думка дитини не досліджена, не з`ясовано, чому дитина уникає спілкування з батьком, чому таке спілкування для неї є травмуючим (а.с.62-69).
Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач та третя особа не скористались.
Представник третьої особи в судове засідання, призначене на 21 грудня 2021 року, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у його відсутність.

Позиція апеляційного суду 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки та позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом фактичні обставини справи
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю дитини є відповідачка ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження дитини (а.с.6).
Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 07 вересня 2009 року, з врахуванням ухвали про виправлення описки від 19 вересня 2019 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.12,33).
Згідно висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 24 липня 2020 року №991/01-11 «Про визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » визначено наступний спосіб його участі у вихованні дитини, а саме: встановлено графік систематичних побачень: кожного вівторка з 18 до 20 години та кожної неділі з 15 до 19 години у присутності матері (а.с.7-10).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, принаймні в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.
Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком, бабою та дідом.
Так, ч.ч.1 і 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно зі ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Права батьків щодо виховання дитини розцінюються, як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї.
Згідно із ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно з ч.1 ст.159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Так, ст.ст.12-15 Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутим). На рівні внутрішнього законодавства України це право дитини конкретизовано, зокрема у ст.171 СК України, яка регулює врахування думки дитини при вирішенні питань, які стосуються її життя.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини.
Такі правові висновки викладені у постановах Великого Суду від 08 липня 2021 року у справі № 362/949/18 (провадження № 61-4738св21).
Встановлюючи порядок побачень батька з дитиною, суд першої інстанції, виходив з того, що саме такий спосіб його участі у спілкуванні та вихованні дитини відповідатиме потребам дитини, та буде достатнім для забезпечення участі батьки у процесі виховання сина.
На дотримання вимог ст.171 СК України працівниками служби у справах дітей проведена бесіда з дитиною щодо її бачення свого спілкування з батьком нащо дитина зазначила, що на даний час, бачитись з рідним батьком ОСОБА_2  він не бажає, тому що тривалий час не спілкувався з ним(а.с.9).
При цьому у висновку вказано, що батько дитини ОСОБА_2 офіційно працевлаштований у ФОП ОСОБА_4 , займає посаду продавця непродовольчих товарів. Відповідно до характеристики з місця роботи від 17 січня 2020 року, зарекомендував себе позитивно, як фахівець на своєї посади. Характер спокійний, врівноважений, відповідальний, обов`язковий.
Згідно висновку органу опіки та піклування,  ОСОБА_2 не має заборгованості по аліментам.
За ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що права  ОСОБА_2  в частині визначення способів участі у вихованні дитини та встановлення графіку зустрічей з дитиною порушуються, а тому його позов підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів апелянта про відсутність порушень  права  ОСОБА_2 в частині визначення способів участі у вихованні дитини та встановлення графіку зустрічей з дитиною, оскільки мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
До того ж,  батьківство - це велика відповідальність, а роль батька у вихованні дитини важлива не менше, ніж роль матері. Щасливе дитинство і гармонійний розвиток  дитини можливі лише за активної участі обох батьків, причому спосіб виховання   сина має певні відмінності, які теж потрібно враховувати.
За звичай, заради свого сина сторонам у справі (батькам) варто було б порозумітися та без емоцій домовитись про те,  як батько буде спілкуватися з сином, оскільки дитина проживає з матір`ю та слід було усвідомити, що стосунки батька і сина відіграють життєву важливу роль у становленні особистості майбутнього батька.
На жаль сторони після розлучення не змогли вирішити питання спілкування та виховання сина мирним шляхом, що і призвело до судового спору.
При цьому матеріали справи та висновок органів опіки та піклування не містять доказів того, що батько є непридатним для спілкування та виховання сина або є явно неблагополучною людиною.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч.3ст.157 СК України). 
Згідно з висновком органу опіки та піклування від 24 липня 2020 року, відповідачці  ОСОБА_1 рекомендовано відповідно до ч.3ст.157 СК України не перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні (а.с.10).
Більш того, недосягнення згоди між батьками щодо порядку та способу участі батька у вихованні дитини не можуть бути підставою для відмови йому у спілкуванні з дитиною.
При цьому відповідачка у суді апеляційної інстанції не навела обставин за яких вона, як мати, сприяє належному усвідомленню дитиною свого батька, відновлення між ними спілкування.
Разом з тим, наведені доводи свідчать про конфлікт між сторонами та не знаходження порозуміння щодо рівності прав батьків у спілкуванні та вихованні дитини та права дитини на спілкування з рідним батьком.
Так, у §54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Тому особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При цьому варто пам`ятати, що визначений спосіб участі в спілкуванні та вихованні дитини не є постійним, а може бути змінений у зв`язку зі зміною обставин. Це стосується в тому числі віку дитини, налагодження відносин між нею та тим з батьків, хто проживає окремо, порозуміння батьків дитини в питаннях щодо спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо.
Крім того, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У справах щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору із цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.
Доводи  апеляційної скарги про те, що відповідач жодним чином не чинила перешкод у спілкуванні позивача з сином,  не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються графіком побачень встановлений розпорядженням Органу опіки та піклування, тому такої необхідності у встановленні також графіку побачень у суді не було, у зв`язку з чим позивач і був вимушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Визначаючи час та періодичність побачень батька з сином,суд першої інстанції  вважав, що такий спосіб (час) участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з сином має, перш за все, в повній мірі відповідати інтересам дитини.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам, які свідчать про те, що позивач з власної ініціативи не користувався своїм правом на побачення з сином, знаючи про те, що дитина не хоче з ним спілкуватися є необґрунтованими, оскільки доказів, які б свідчили про те, що позивач з власної ініціативи не користувався своїм правом на побачення з сином матеріали справи не містять, тому такі твердження ґрунтуються виключно на припущеннях відповідача.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд при ухваленні рішення не врахував позицію та особисту думку дитини, оскільки в суді апеляційної інстанції відповідачка не заявляла такого клопотання.
Слід зауважити, що неприязні стосунки між сторонами, не можуть бути підставою для позбавлення права батька на спілкування з дитиною.
При цьому  зустрічі  малолітньої дитини з батьком в присутності матері будуть сприяти її нормальному психоемоційному розвитку, поступовому відновлення довіри сина до батька.
Колегією суддів також встановлено, що поведінка батька щодо намірів забезпечити можливість його участі в вихованні дитини, звернення до органу опіки та піклування, звернення з позовом до суду саме стосовно можливості спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні свідчать про те, що з боку батька вбачаються чіткі моральні засади щодо виконання свого батьківського обов`язку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з ним, визначений судом у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі вихованні дитини.
Установивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, враховуючи рівні права батьків на участь у вихованні дитини та виходячи з інтересів дитини і вимоги ст.ст.157, 158 СК України, суд дійшов правильного висновку про встановлення способу та порядку участі батька у вихованні малолітньої дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, судом першої інстанції не встановлено, також відповідачем ці обставини не доведено в суді апеляційної інстанції, а матеріали справи таких доказів не містять.
Тобто, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що позивач веде аморальний спосіб життя, порушує вимоги законодавства у будь-якій сфері, ухиляється від утримання сина, негативно впливає на його розвиток та виховання, є небезпечним для нього.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що мати, усвідомлюючи інтереси дитини, та що він довго не бачив батька та виконуючи рішення суду щодо усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, має можливість морально підготувати дитину до зустрічей з батьком, сприяти встановленню психоемоційного зв`язку батька з сином.
З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини.
Доводи апелянта про те, що відповідачка не була повідомлена про слухання справи не заслуговують на увагу, з наступних підстав. 
Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду (ч. 2 ст. 130 ЦПК України).
За змістом ст.128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно з ч.1 ст.130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.
Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Ухвалюючи оскаржуване рішення за відсутності відповідачки суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачка про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила.
З матеріалів справи вбачається, що  позивач звернувся до суду 04 січня 2021року (а.с.1-3). 
Згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22). Аналогічна адреса місця проживання відповідачки вказана й її представником в апеляційній скарзі (а.с.61). 
Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 22 березня 2021 року о 09.30 год. (а.с.38).
Відповідно до супровідного листа, копію вищезазначеної ухвали та копію позовної заяви направлено відповідачці за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 (а.с.39). Крім того, за тією ж адресою направлено і судову повістку про розгляд справи на 22 березня 2021 року о 09.30 год. (а.с.38).
17 березня 2021 року на адресу суду повернулися вказані матеріали та судова повістка, з відміткою, про відсутність адресата за місцем проживання (а.с.42),
22 березня 2021 року від органів опіки та піклування надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. При цьому ними було повідомлено суд, що доцільним на теперішній час є визначення порядку та спосіб участі у вихованні дитини, який встановлений органами опіки та піклування висновком від 24 липня 2020 року(а.с.44).
22 березня 2021 року в судове засідання з`явився позивач, інша сторона не з`явилася (а.с.47). 
Ухвалою суду закрито підготовче засідання (а.с.49).
Судове засідання призначено на 22 квітня 2021 року і відповідачці направлено судову повістку про виклик до суду на вказану дату на 11.30 год., яка повернулась до суду з відміткою про відсутність адресата за місцем проживання (а.с.52), що є належним повідомленням про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України).
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для розгляду справи за відсутності відповідача. Право відповідача знати про дату, час та місце судових засідань судом порушено не було (ч.5 ст.4 ЦПК України).
Більш того, колегією суддів звернута увага на те, що  відповідачка та її представник не надали апеляційному суду належні та допустимі докази, не довели їх переконливість, а також не довели наявності обставин, на які є посилання в апеляційній скарзі. При цьому представник відповідачки адвокат Дігуляр В.В., всупереч доводам своєї ж апеляційної скарги, не виявив бажання заявляти клопотання про допит малолітнього ОСОБА_3 , в суді апеляційної інстанції, навіть при роз`ясненні йому такого права судом.
Разом з тим, обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. 
Посилання апелянта на те, що позивач не довів, що відповідачка створює йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки сам по собі факт звернення позивача із вказаним позовом до суду у грудні 2020 року та відвідування (на відміну від відповідачки) засідань судів першої та апеляційної інстанції на протязі 2021-2022 років безумовно свідчить про існування перешкод у спілкуванні з дитиною, яка створює йому ОСОБА_1 , та які підлягають усуненню. 
Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.
Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
З огляду на те, що колегія суддів залишає скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідачка не має права на відшкодування судових витрат.
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Дігуляра Василя Васильовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 квітня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 24 січня 2022 року.

Головуючий 

Судді: