ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 лютого 2022 року           справа №200/14098/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року  у справі  № 200/14098/21 (головуючий І інстанції Загацька Т.В.)   за позовом    ОСОБА_1   до   Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про   визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                         УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо невиплаті пенсії щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 ;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві поновити нарахування та виплату пенсії з 0109.2021 року на рахунок відкритий у АТ «Ощадбанк».
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року справу №200/14098/21 за позовом ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, передано за територіальною підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва, розташованого за адресою: 01051, м. Київ, вул. Болбочана Петра, 8, корпус 1, для вирішення питання щодо відкриття провадження та прийняття позовної заяви для розгляду.
Не погодившись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Донецького окружного адміністративного суду. 
Обґрунтування апеляційної скарги. 
Станом на день подачі позову, встановленим законом порядком місцем проживання, перебування, знаходження позивача є його місце реєстрації та проживання, , а отримання довідки переселенця не замінює собою місце реєстрації. 
Суд першої інстанції порушив право позивача, передбачене ст.25 КАС України.
Суд першої інстанції передаючи справу мотивував тим, що місцем проживання (перебування, знаходження) позивача є м. Київ, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Крім того, позовні вимоги також заявлені до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, місцем знаходження якого є місто Київ.
Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,  перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, зазначає наступне.
Оцінка суду. 
За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист
Частиною 1 статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Згідно частини 2 цієї статті у разі невизначеності цим Кодексом територіальної підсудності адміністративної справи така справа розглядається адміністративним судом за вибором позивача.
Тобто, наведеною нормою визначена альтернативна територіальна підсудність за вибором позивача.
Альтернативне право вибору суду не обмежується зареєстрованим місцем проживання, а й передбачає подання позову за місцем перебування, або знаходження позивача.
Частиною першої статті 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом .
Право на свободу пересування і вибору місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2).
Зазначені положення Конституції України та міжнародно-правових актів конкретизовані та відображені в Законі України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”.
Статтею 2 зазначеного Закону визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
При цьому за визначенням, наведеним в абзаці третьому статті 3 цього ж Закону, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
Отже, вільне обрання місця проживання (перебування) є правом позивача.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним судом у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 753/18267/17.
У відповідності до статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні":
- місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;
- місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;
- документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;
- реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Згідно паспорта серії НОМЕР_1 виданого 25.11.1997 року Центрально-Міським РВ Макіївського МУУВС України Донецької області місцем проживання позивача є АДРЕСА_1 (а.с. 8-10). 
Статтею 5 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону.
Згідно довідки від 23.09.2021 №3008-5000398997 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, позивач перемістився з тимчасово окупованої території м. Макіївки до м. Києва (а.с. 11).
Відповідно до вимог частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Частиною 6 цієї статті визначено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.
Згідно частини 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що з огляду на принцип диспозитивності і виходячи із завдань та принципів адміністративного судочинства, в данному випадку, справа повинна розглядатися адміністративним судом за вибором позивача за одним із зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання (перебування, знаходження).
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В даному випадку, має бути застосовано правило про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням.
Суд першої інстанції не врахував, що у випадку зміни підсудності позивач буде обмежена у реалізації прав, передбачених статтею 44 КАС України.
Враховуючи викладене, суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку , що ця справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Окружного адміністративного суду міста Києва, а тому безпідставно передав справу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, оскаржена ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Донецького окружного адміністративного суду.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року  у справі  № 200/14098/21 – задовольнити. 
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року  у справі  № 200/14098/21 – скасувати. 
Справу № 200/14098/21 за позовом    ОСОБА_1   до   Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про   визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Донецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 07 лютого 2022 року та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає касаційному оскарженню.
Повне судове рішення складено 07 лютого 2022 року.

Головуючий суддя                                                                                  І.Д. Компанієць

Судді                                                                                          А.В. Гайдар

                                                                                                                   Е.Г. Казначеєв