П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  600/6455/21-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Лелюк О.П. 
          Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 

23 лютого 2022 року
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Смілянця Е. С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Дністер" на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дністер" до Хотинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-ДП "Національні інформаційні системи" та Управління Держпраці в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю "Дністер" (далі ТОВ  "Дністер") звернулося до суду з позовом до Хотинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі Хотинський РВ ДВС), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-ДП "Національні інформаційні системи" та Управління Держпраці в Чернівецькій області, в якому просило:
-визнати протиправною бездіяльність Хотинського РВ ДВС, що виразилась у не здійсненні виключення відомостей про боржника - ТОВ "Дністер" з Єдиного реєстру боржників;
-зобов`язати Хотинський РВ ДВС вчинити дії, спрямовані на виключення відомостей про боржника-ТОВ "Дністер" з Єдиного реєстру боржників, внесених у зв`язку з відкриттям виконавчих проваджень.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
Відповідач та треті особи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що у відповідності до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою Хотинського РВДВС від 23 січня 2019 року ВП №58164306 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови Управління Держпраці в Чернівецькій області №294 від 18 жовтня 2018 року про стягнення з ТОВ "Дністер" на користь держави штрафу в сумі 3127320,00 грн.
Постановою Хотинського РВДВС від 23 січня 2019 року ВП №58164505 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови Управління Держпраці в Чернівецькій області №295 від 18 жовтня 2018 року про стягнення з ТОВ "Дністер" на користь держави штрафу в сумі 11169,00 грн.
Постановою Хотинського РВДВС від 23 січня 2019 року ВП №58164134 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови Управління Держпраці в Чернівецькій області №296 від 18 жовтня 2018 року про стягнення з ТОВ "Дністер" на користь держави штрафу в сумі 446760,00 грн.
В процесі здійснення примусового виконання постанов Управління Держпраці в Чернівецькій області від 18 жовтня 2019 року №№ 294,295,296 постановою Хотинського РВДВС від 23 січня 2019 року ВП №58164306 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ТОВ "Дністер".
Під час здійснення примусового виконання постанови Управління Держпраці в Чернівецькій області №294 від 18 жовтня 2018 року відповідачем 28 грудня 2019 року  прийнято постанову ВП №58164306 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч.1              ст.37 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки в ході здійснення виконавчих дій проведено опис та арешт майна боржника, з метою подальшої реалізації якого призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Стягувачу пропонувалося відповідно до статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" авансувати витрати для проведення виконавчих дій, а саме проведення експертної оцінки описаного майна, проте вказаних дій вчинено не було, що унеможливлює подальше виконання виконавчого документа.
Під час здійснення примусового виконання постанови Управління Держпраці в Чернівецькій області №295 від 18 жовтня 2018 року Хотинським РВДВС 28 грудня 2019 року прийнято постанову ВП №58164505 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки в ході здійснення виконавчого провадження встановлено, що згідно відомостей ДПА у боржника виявлені відкриті розрахункові рахунки у банках та інших фінансових установах України на які накладено арешт. З арештованих рахунків знято залишок коштів, з яких 1116,9 грн. перераховано виконавчого збору, 210,50 грн. витрат на проведення виконавчих дій та 4078,25 перераховано стягувачу. Також в ході здійснення виконавчих дій проведено опис та арешт майна боржника, з метою подальшої реалізації якого призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Стягувачу пропонувалося відповідно до статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" авансувати витрати для проведення виконавчих дій, а саме-проведення експертної оцінки описаного майна, проте вказаних дій вчинено не було, що унеможливлює подальше виконання виконавчого документа.
В рамках примусового виконання постанови Управління Держпраці в Чернівецькій області №296 від 18 жовтня 2018 року Хотинським РВДВС прийнято 28 грудня 2019 року постанову ВП №58164134 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки в ході здійснення виконавчих дій проведено опис та арешт майна боржника, з метою подальшої реалізації якого призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Стягувачу пропонувалося відповідно до статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" авансувати витрати для проведення виконавчих дій, а саме-проведення експертної оцінки описаного майна, проте вказаних дій вчинено не було, що унеможливлює подальше виконання виконавчого документа.
Згідно інформації з Єдиного реєстру боржників станом на 22 листопада 2021 року ТОВ  "Дністер" рахується як боржник у межах виконавчих проваджень №58164306, №58164505, №58164134.
У жовтні 2021 року представником ТОВ "Дністер" подано до відповідача адвокатський запит про виключення відомостей щодо позивача з Єдиного реєстру боржників з наданням відповідних підтверджуючих документів.
За результатами розгляду вказаного запиту Хотинським РВДВС листом від 25 жовтня 2021 року  повідомлено позивача про те, що у відповідності до Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження (Система), яке розроблене відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" (Положення), останній не наділений повноваженнями щодо виключення відомостей про боржника із Єдиного реєстру боржників. Разом з цим, Система виключає відомості про боржника з Єдиного реєстру божників одночасно з винесенням постанов, які зазначені в пункті 6 розділу Х Положення.
Вищезазначене слугувало підставою для звернення ТОВ "Дністер" до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. 
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII .
За приписами статті 1 вказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
За визначенням, наведеним у частині першій статті 9 Закону України "Про виконавче провадження" єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими та розміщуються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України.
За змістом Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 (далі - Положення № 2432/5), автоматизована система виконавчого провадження (далі - Система) - комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу; Єдиний реєстр боржників - систематизована база даних про боржників, що є складовою Системи та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.
Частиною п`ятою статті 9 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.
Перелік підстав для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників визначено частиною сьомою статті 9 Закону №1404-VIII, відповідно до якої відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини 1 статті 37 цього Закону або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 цього Закону чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.
В свою чергу, пункту 6 Розділу Х Положення № 2432/5 система виключає відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови:
- про закінчення виконавчого провадження згідно зі статтею 39 Закону України "Про виконавче провадження";
- про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження";
- про скасування заходів примусового виконання за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.
Отже, частиною сьомою статті 9 Закону України "Про виконавче провадження", а також пунктом 6 Розділу Х Положення № 2432/5 визначено вичерпний перелік підстав вилучення відомостей про боржників з Єдиного реєстру боржників.
В той же час, частиною першою статті 2 КАС України регламентовано, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тобто, за змістом вказаної правової норми вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а саме в захисті прав та інтересів фізичних та юридичних осіб від порушень з боку держави.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини  у справах: Балдеа проти Румунії, 15 лютого 2017 року, Гелле проти Фінляндії, 19 лютого 997 року) з тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення суду повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Як з`ясовано з матеріалів справи, станом на листопад 2021 року виконавчі документи №58164306, №58164505, №58164134 на виконанні в державній виконавчій службі не перебувають. Також минув трьохмісячний строк пред`явлення їх до виконання.
Пунктом 1 ч.4 та ч.5 ст. 12 цього Закону визначено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Відповідно до ч.5 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Поряд із цим, у ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа.
Так, у частині першій вказаної статті визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
В даному випадку виконавчі документи були повернуті та виконавчі провадження №58164306, №58164505, №58164134 було завершено 28 грудня 2019 році. Докази повторного пред`явлення стягувачем  виконавчого листа до виконання, у межах встановленого законодавством строку, у матеріалах справи відсутні.  
Таким чином, суб`єкт владних повноважень, який є стягувачем у вищезаначених виконавчих провадженнях та найбільш зацікавленою особою у його виконанні, вже протягом 2 років не вчиняє активних дій з метою пред`явлення виконавчих листів до виконання та виконання інших дій, направлених на стягнення коштів згідно виконавчих листів. 
Протягом цього часу відомості щодо ТОВ Дністер" містяться в Єдиному реєстрі боржників, внаслідок чого останній обмежений у праві здійснювати будь-які операції із власним майном, здійснювати  банківські операції, відкривати рахунки, кредитування тощо, що порушує права товариства.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, останній наголошує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, за правовою позицією Суду, є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
-втручання держави у право особи повинне мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
-якщо можливість втручання у право особи передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання;
-втручання у право особи, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції лише в тому випадку, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її права.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, Європейський суд з прав людини тлумачить поняття "майно" (possessions) набагато ширше й у контексті ст.1 Першого протоколу під "майном" розуміє не тільки "наявне майно" (existing possessions), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets)).
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу "пропорційності" - "справедливої рівноваги (балансу)" між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Вирішуючи спір по суті, колегія суддів враховує, що згідно з п.8 ч.2  ст.2  КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,  пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Як вже було зазначено, метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
У рішенні від 14 червня 2007 року у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» (заява N 77703/01), Європейський Суд з прав людини вказав, що положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 460/1601/19, посилаючись на вищезазначене рішення Європейського Суду зазначив, що елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005). Законодавча неврегульованість, позбавляє особу можливості  діяти в межах власного розсуду.
В той же час, Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 808/1486/16 звернув увагу, що у справах "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року та "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року ЄСПЛ дійшов висновку про те що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування. Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.
Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Таким чином, застосовуючи механізм захисту права та його відновлення, порушеного суб`єктом владних повноважень, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги  ТОВ "Дністер"  щодо  вчинення дій спрямованих на виключення відомостей відносно позивача за виконавчими провадженнями №58164306, №58164505, №58164134 з Єдиного реєстру божників. 
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні  обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
У силу п.2 ч.1 ст.315    КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317   КАС України    підставами для скасування судового рішення суду першої  інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  нову постанову про  часткове задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Дністер" задовольнити  частково.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дністер" до Хотинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору-ДП "Національні інформаційні системи" та Управління Держпраці в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов товариства з обмеженою відповідальністю "Дністер" задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Хотинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)  щодо не вчинення дій спрямованих на виключення відомостей про боржника- товариства з обмеженою відповідальністю "Дністер" з Єдиного реєстру боржників за виконавчими провадженнями №58164306, №58164505, №58164134.
Зобов`язати Хотинський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вчинити дії, спрямовані на виключення відомостей про боржника-ТОВ "Дністер" з Єдиного реєстру боржників, за виконавчими провадженнями №58164306, №58164505, №58164134.
В решті позову відмовити.    
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Смілянець Е. С.