Постанова
Іменем України
 
14 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 461/7887/18-ц
провадження № 61-3349св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Бережна Інна Олександрівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог         
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - 
ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Бережна І. О., про визнання права власності на вклад.
Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 , єдиним спадкоємцем згідно заповіту якої є ОСОБА_1 .
Після смерті матері залишилося спадкове майно у вигляді грошових коштів на рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк». 
Позивач зазначала про те, що вона зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого була відкрита спадкова справа.
Нотаріусом було здійснено запити до відповідача про вклади 
ОСОБА_2 , проте згідно відповіді банку такі договори з померлою 
у вказані періоди не укладались.
ОСОБА_1 вважала, що такою відповіддю відповідач вводить 
її та нотаріуса в оману.
З урахуванням зазначеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування 
за заповітом на вклади (грошові кошти) у ПАТ КБ «ПриватБанк» 
за договорами від 26 серпня 2011 року та від 29 січня 2013 року, укладеними між ПАТ КБ «ПриватБанк» та її покійною матір`ю ОСОБА_2 на суму 
24 000,00 доларів США та 10 684,00 доларів США, відповідно, а також нараховані за договорами проценти, та стягнути кошти за вкладами 
з відповідача.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року 
у складі судді Стрельбицького В. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю у матеріалах справи оригіналу чи належним чином завіреної копії договорів банківських вкладів та платіжних документів, які б відповідали вимогам Національного банку України. 
Разом із цим суд виходив із того, що внаслідок конфіскації частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк» окупаційною владою у 2014 році доступ до первинних документів, у тому числі договорів та касових документів клієнтів Кримського районного управління ПАТ КБ «ПриватБанк» 
є обмеженим.
Відсутність у позивача оригіналів або належним чином завіреної копії договорів банківського вкладу, свідчить про відсутність доказів 
на підтвердження письмової форми банківського вкладу, а також платіжного доручення чи іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми, оформленого у встановленому законом порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом на вклад у ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором банківського вкладу 
від 26 серпня 2011 року № SAMDN25000719126700, укладеним між 
ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 24 000,00 доларів США 
та проценти по ньому у розмірі 5 760,00 доларів США.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу від 26 серпня 2011 року № SAMDN25000719126700 вклад у розмірі 24 000,00 доларів США та проценти по ньому у розмірі 
5 760,00 доларів США.
Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом на вклад у ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором банківського вкладу 
від 29 січня 2013 року № SAMDN01000732559114, укладеним між 
ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 10 684,00 доларів США 
та проценти по ньому у розмірі 676,65 доларів США.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу від 29 січня 2013 року № SAMDN01000732559114 вклад у розмірі 10 684,00 доларів США та проценти по ньому у розмірі 
676,65 доларів США.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту), оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу 
є ПАТ КБ «ПриватБанк», яке, як юридична особа, зобов`язане виконати умови договору. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності 
не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами. 
Суд першої інстанції у порушення вимог процесуального закону безпідставно не оглянув оригінали доказів того факту, що ОСОБА_2 дійсно було укладено договори банківського вкладу (депозиту), зокрема: оригінал договору від 26 серпня 2011 року № SAMDN25000719126700, копію заяви 
на вклад від 29 січня 2013 року № SAMDN01000732559114 та оригінали платіжних доручень, й дійшов, на думку апеляційного суду, помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив із доведеності факту укладення між спадкодавцем та банком договорів банківського вкладу 
та невиконання відповідачем своїх обов`язків за ними, у зв`язку із чим 
до виплати спадкодавцю ОСОБА_2 підлягали суми та відсотки по ним у межах позовних вимог та з урахуванням умов депозитних договорів, тобто до 26 травня 2014 року - дати звернення спадкодавця із заявою про розірвання договорів вкладу та повернення коштів за такими.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у березні 2021 року до Верховного Суду, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - 
АТ КБ «ПриватБанк», просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий апеляційний розгляд.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи № 461/7887/18-ц 
із Галицького районного суду м. Львова. Зупинено виконання постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у частині стягнення процентів за договором банківського вкладу від 26 серпня 2011 року 
№ SAMDN25000719126700 у розмірі 5 760,00 доларів США та за договором банківського вкладу від 29 січня 2013 року № SAMDN01000732559114 
у розмірі 676,65 доларів США.
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року справу призначено 
до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 760/3445/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 592/6332/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 554/3200/16-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17, від 10 липня 2019 року у справі № 335/11482/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, 
від 24 липня 2019 року у справі № 761/28970/16-ц, від 17 квітня 2018 року 
у справі № 523/9076/16-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.
АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності 
в порядку спадкування за законом на грошові кошти за договорами банківського вкладу, оскільки правильним вирішенням цього спору 
є визнання права на вклад, а тому судове рішення суду апеляційної інстанції у цій частині підлягає зміні.
Також заявник посилається на те, що 17 листопада 2014 року 
АТ КБ «ПриватБанк» та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») уклали договір про переведення боргу, зокрема за укладеним із спадкодавцем ОСОБА_2 договорів депозиту, а тому, на думку АТ КБ «ПриватБанк», новим боржником за цими договорами є ТОВ «ФК «Фінілон», із позовом до якої позивач 
не зверталась, а тому суд апеляційної інстанції мав би відмовити 
у задоволенні позову у зв`язку із неналежним суб`єктивним складом учасників справи.
Разом із цим АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що виходячи із суми відсотків, які були стягнуті судом апеляційної інстанції на користь позивача, сума процентів, на думку банку, значно завищена та не відповідає умовам договорів. 
На думку АТ КБ «ПриватБанк», оскільки суд апеляційної інстанції у судовому рішенні не навів формули розрахунку, відсоткові ставки, які були застосовані при розрахунку та не зазначив період часу за який здійснений розрахунок, тому рішення апеляційної інстанції у частині позовних вимог щодо стягнення відсотків підлягає перегляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 
на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення 
є законним та обґрунтованим.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно заповіту, посвідченого 20 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського округу Калініною О. В. ОСОБА_2 усе майно, 
що належало їй до дня смерті заповідає ОСОБА_1 
26 серпня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Кримської філії 
та ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу (вклад «Стандарт» з помісячною виплатою) № SAMDN25000719126700, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала ПАТ КБ «ПриватБанк» 
24 000,00 доларів США шляхом внесення на особовий рахунок 
№ НОМЕР_1 , з відсотковою ставкою 8 % річних на строк 12 місяців 
до 25 серпня 2012 року включно.
Згідно із пунктами 6, 7 цього договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично рахується продовженим ще на один строк, вказаний 
у пункті 1 договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. При витребувані вкладу після закінчення мінімального строку вкладу з дати початку продовження строку вкладу, але до закінчення строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються нараховані проценти, виходячи з діючої відсоткової ставки по вкладу, помноженої 
на коефіцієнт 0,5.
29 січня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Кримської філії 
та ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу 
(вклад «Приват-Вклад» № SAMDN01000732559114, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 684,00 доларів США шляхом внесення на особовий рахунок № НОМЕР_2 , з відсотковою ставкою 4 % річних на строк 365 днів до 29 січня 2014 року включно.
Згідно із пунктами 3, 4 цього договору, якщо по закінченню строку вкладу вкладник не заявив про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжуєттся ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. Проценти під час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу і поповнений.
На підтвердження внесення коштів на вказані рахунки ОСОБА_1 було надано копії квитанцій від 26 серпня 2011 року № 13 та від 29 січня 2013 року № 5 про розміщення коштів у розмірі 24 000,00 доларів США 
та 10 684,00 доларів США на депозитний рахунок в установі 
ПАТ КБ «ПриватБанк» та копію депозитного договору від 26 серпня 2011 року № SAMDN25000719126700 та копію заяви на вклад від 29 січня 2013 року 
№ SAMDN01000732559114.
26 травня 2014 року ОСОБА_2 зверталась до ПАТ КБ «ПриватБанк» 
із заявою про розірвання договору вкладу від 26 серпня 2011 року 
№ SAMDN25000719126700 та договору від 29 січня 2013 року 
№ SAMDN01000732559114 з 27 серпня 2014 року.
10 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_2 про те, що банк припинив свою діяльність в Автономній Республіці Крим 
на підставі постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про виконання ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язання за вказаними договорами вкладу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (мати ОСОБА_1 ) померла, 
що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 25 лютого 2016 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.
08 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Бережної І. О. із заявою про прийняття спадщини на підставі чого була відкрита спадкова справа 
№ 58827434.
Для перевірки складу спадкового майна приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Бережною І.О. було здійснено запит 
від 08 квітня 2016 року № 32/02-14 до ПАТ КБ «Приватбанк» про отримання інформації щодо наявності та виду грошових рахунків спадкодавця.
25 квітня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило приватного нотаріуса Херсонського нотаріального округу Бережну І. О. про те, що на ім`я померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 
у ПАТ «ПриватБанк» відкритих карток/рахунків, за якими обліковуються кошти померлої, немає.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, 
що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального 
чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення 
від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду 
та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав 
та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), 
до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права 
і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини 
і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування 
за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає 
у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша 
статті 1270 ЦК України).
Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно із частинами першою-третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець 
за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Спадкоємцем за законом померлої ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину в установленому законом порядку, є її дочка - ОСОБА_1 .
Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу 
у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню 
з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України 
від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), передбачено, 
що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, 
що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами 
у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Відповідно до пункту 2.1. Положення грошові кошти в національній 
та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.
Пунктом 2.9 указаного Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи 
за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.
Згідно із пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) 
за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування 
на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується 
та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, 
що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки 
у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ 
є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції встановивши, що наявні в матеріалах справи докази, а саме: копії квитанцій від 26 серпня 2011 року № 13 та від 29 січня 2013 року № 5 про розміщення коштів у розмірі 24 000,00 доларів США та 10 684,00 доларів США 
на депозитний рахунок в установі ПАТ КБ «ПриватБанк» та копії депозитного договору від 26 серпня 2011 року № SAMDN25000719126700 й заяви на вклад від 29 січня 2013 року № SAMDN01000732559114, у їх сукупності підтверджують факт укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та спадкодавцем ОСОБА_2 зазначених договорів банківського вкладу та внесення останньою грошових коштів на депозитні рахунки банку, а також ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів повернення банком вкладнику чи позивачу, як спадкоємцю вкладника депозитних вкладів, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення 
з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум внесених грошових коштів та процентів за договорами банківського вкладу.
При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що відсотки 
по вкладам підлягають стягненню з банку на користь позивача у межах позовних вимог та з урахуванням умов депозитних договорів, тобто 
до 26 травня 2014 року - дати звернення спадкодавця із заявою про розірвання договорів вкладу та повернення коштів за такими.
Такий висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року товариство уклало договір з ТОВ «ФК «Фінілон», відповідно до якого останнє стало боржником за спірними договорами банківських вкладів, 
є безпідставними, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено 
зі згоди вкладника - спадкодавця ОСОБА_2 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.
Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду 
у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року 
у справі № 757/61159/19-ц (провадження № 61-14467св20), від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-9229св21) 
та від 23 листопада 2021 року у справі № 334/2750/20 (провадження 
№ 61-9482св21).
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 20 червня 2018 року у справі № 760/3445/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 592/6332/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 554/3200/16-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17, від 10 липня 2019 року у справі № 335/11482/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, 
від 24 липня 2019 року у справі № 761/28970/16-ц, від 17 квітня 2018 року 
у справі № 523/9076/16-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, на які заявник посилається у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а висновки суду апеляційної інстанції не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність 
та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права 
та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча 
пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь
 
                                                                                                                   О. М. Осіян
 
       С. Ф. Хопта
 
       В. В. Шипович