Справа № 344/13869/21 
Провадження № 22-ц/4808/366/22 
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Бойчука І.В.,
                       суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
                       секретаря                        Мельник О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 28 жовтня 2021 року під головуванням судді Атаманюка Б. М. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з відповідачем зареєструвала шлюб 02.06.1999 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську. Від шлюбу у них народилися двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейне життя з відповідачем не склалось, оскільки у них розійшлися спільні життєві бачення, цінності та інтереси, що привело до нанесення побоїв зі сторони чоловіка. 14.08.2021. Відповідачем ОСОБА_2 було вчинено щодо неї кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.162, ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України з нанесенням тілесних ушкоджень. На даний час шлюбних стосунків не підтримують. Вважає, що подальше збереження шлюбу та примирення неможливе. Шлюб існує формально. Тому просила розірвати шлюб із відповідачем.
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 жовтня 2021 року позов задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 02.06.1999 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Івано-Франківськ, свідоцтво серія НОМЕР_1 , актовий запис №519.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що рішення є незаконним та підлягає скасування. Оскільки під час розгляду питання про розірвання шлюбу суд зобов`язаний з`ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу лише в тому випадку, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Суд не з`ясував усіх обставин справи і не міг цього зробити, оскільки позивачка в судовому засіданні не була, так як перебуває за межами України, а позовна заява подана її представником.
Апелянт вважає, що належного розгляду справи не відбулося, а суд не досліджуючи фактичних обставин справи прийняв формальне рішення, яке порушує на його права щодо збереження шлюбу.
Також вважає, що в суду не було законних підстав для проведення заочного розгляду справи, оскільки суд було повідомлено про відкладення розгляду справу із зазначенням причин такого відкладення, а також не з`ясовувалась думка позивача, щодо заочного розгляду.
Просить скасувати заочне рішення та у задоволенні позову відмовити.
Представник ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а викладене в ній не відповідає дійсності.
Вважає, що судом належно досліджено всі наявні матеріалах справи докази, з`ясовано всі обставини справи. Стороною відповідача було оголошено заяву про примирення для забезпечення рівності сторін та дотримання прав відповідача продовження розгляду справи було перенесено на іншу дату.
Судом було встановлено, що позивачка особисто звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та особисто надала разом з позовом оригінал свідоцтва про шлюб. Також нею було подано заяву про підтримання своїх позовних вимог та просила розглянути справу за її відсутності.
       Скаржник в апеляційній скарзі вказав на те, що позивач особисто не була присутня під час розгляду справи, що може свідчити про відсутність її волевиявлення. Однак такі висновки не відповідають дійсності. Позивачка перебуває в стані страху та стресу у зв`язку з протиправними діями її колишнього чоловіка. Вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що збереження шлюбу в даному випадку є неможливим.
Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Сторони в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін та їх представників.
Представник ОСОБА_1 адвокат Івасишин З.З. подала заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 02.06.1999 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Івано-Франківськ, свідоцтво серія НОМЕР_1 , актовий запис №519 (а.с.4).
Згідно із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, Івано-Франківським РУП ГУНП в Івано-Франківській області проводиться досудове розслідування за фактом вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 146, ч.1 ст.127 КК України (а.с.7-8).
Відповідачу ОСОБА_2 20.08.2021 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 146, ч.1 ст.127 КК України (а.с.9-11).
Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 СК. України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.
Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Частиною 1 ст. 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України).
Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, «проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей».
Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать обставини про те, що сторони втратили почуття поваги, любові і довіри один до одного. З урахуванням імовірного факту застосування з боку відповідача відносно позивача домашнього насильства, свідчить про те, що між сторонами існують стійкі неприязні відносини. Тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, їх сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з`ясував усіх обставин справи і не міг цього зробити, оскільки позивачка в судовому засіданні не була, так як перебуває за межами України, є невірними.
Судом першої інстанції встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, а примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим.
Встановивши, що сторони не підтримують сімейних стосунків, спільного господарства не ведуть, а їх шлюб існує лише формально, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .
Позивачка особисто не була присутня під час розгляду справи, однак підтримала вимоги позовної заяви, вказувала на те, що примирення є неможливим та просила розглядати справу за її відсутності, надавши про це відповідну заяву (а.с. 32, 35).
Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи і вимогам закону. З такими висновками погоджується колегія суддів апеляційної інстанції і вважає, що доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 28 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 березня 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        О.О. Томин
                                                                               О.В. Пнівчук