У Х В А Л А
08 лютого 2022 року
м. Київ
провадження № 13-8зво22
справа № 1-81/2000
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,  ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 
розглянула заяву засудженого ОСОБА_21 про перегляд вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року та ухвали Верховного Суду України від 15 лютого 2001 року за виключними обставинами і
встановила:
Вироком Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, залишеним без зміни ухвалою Верховного Суду України від 15 лютого 2001 року, ОСОБА_21 було визнано винним і засуджено за пунктами «а», «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 143, ч. 3 ст. 193, ч. 3 ст. 194  Кримінального кодексу України 1960 року (далі – КК 1960 року) із застосуванням ст. 42 цього Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі. 
18 листопада 2021 року Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ, Суд) ухвалив остаточне рішення у справі «Токар та інші проти України», яким констатував порушення щодо ОСОБА_21 (заява 23423/20) ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) стосовно покарання у виді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що встановлення порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, а також на Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-(ІІ)/2021, засуджений ОСОБА_21 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами, у якій просить їх скасувати та постановити нове рішення, яким звільнити його від подальшого відбування покарання або визначити конкретний строк його відбуття.
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами, однією з яких є – встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.
18 листопада 2021 року ЄСПЛ у справі «Токар та інші проти України» встановив порушення Україною ст. 3 Конвенції щодо деяких осіб, зокрема і ОСОБА_21 (заява 23423/20), стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.
Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при ухваленні цього рішення, а саме: оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований зміст порушень Конвенції та визнання встановлення порушення достатньою справедливою сатисфакцією свідчать про допущення щодо ОСОБА_21 таких порушень Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень.
У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.
З урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини від 19 січня 2000 року, встановлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, коли можна досягти на національному рівні restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції. 
Щодо ОСОБА_21 таке повне відновлення попереднього юридичного стану не є можливим, оскільки ЄСПЛ у рішенні від 18 листопада 2021 року у справі «Токар та інші проти України» констатував порушення Конвенції лише щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення та не зробив висновку про порушення конвенційних прав заявника під час розгляду в судах справи щодо нього.
Констатоване порушення Конвенції щодо заявника може бути усунуто лише шляхом вжиття заходів загального характеру з боку держави (внесення змін у відповідне законодавство).
Крім того, як на виключну обставину для перегляду судових рішень ОСОБА_21 посилається на рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року 
№ 6-(ІІ)/2021.
За змістом п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК установлення неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення є виключною обставиною за умови застосування судом відповідних норм при вирішенні конкретної справи. 
Конституційний Суд України рішенням свого Другого сенату від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 визнав такими, що не відповідають Основному Закону України, положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК через неможливість їх застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Верховну Раду України було зобов`язано невідкладно привести вказані статті КК у відповідність до Конституції України, зокрема, законодавчо унормувати порядок заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням та порядок застосування умовно-дострокового звільнення від його відбування.
Отже, виконання приписів Конституційного Суду України, відображених у рішенні, на яке посилається засуджений, насамперед повинно бути здійснено шляхом унесення Верховною Радою України змін до норм права, котрі регулюють звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид заходу примусу, як довічне позбавлення волі. 
Удосконалення нормативно-правових актів є прерогативою законодавчої влади і не належать до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України.
Крім того, питання про умовно-дострокове звільнення осіб від відбування призначеного покарання та заміна його невідбутої частини більш м`яким вирішуються під час виконання вироку в  порядку ст. 539 КПК, тобто місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання. 
Отже, підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_21 про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами відсутні.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_21 про перегляд за виключними обставинами вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року та ухвали Верховного Суду України від 15 лютого 2001 року.
Заяву ОСОБА_21 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                         ОСОБА_1 
Судді:                                     ОСОБА_2                                              ОСОБА_12           
ОСОБА_3                                            ОСОБА_13 
ОСОБА_4                                                 ОСОБА_14 
                                    ОСОБА_5                                            ОСОБА_15 
ОСОБА_6                                                     ОСОБА_16 
ОСОБА_7                                                 ОСОБА_17   
ОСОБА_8                                               ОСОБА_18 
ОСОБА_9                                               ОСОБА_19 
ОСОБА_10                                           ОСОБА_20 
ОСОБА_11