ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року	Львів	Справа № 500/2554/21 пров. № А/857/132/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідач –                                         Кушнерика М.П.,
суддів –                                                         Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року (суддя Мартиць О.І., м.Тернопіль, у письмовому провадженні) за адміністративним  позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                            ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у травні 2021, звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( далі – в\ч НОМЕР_1 ) щодо нездійснення своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні з 07.07.2017 року по день фактичного розрахунку 26.04.2021 року виходячи із середнього грошового забезпечення у розмірі 244,51 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що станом на момент звільнення відповідач всупереч нормам чинного законодавства не здійснив повного розрахунку з позивачем. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність в\ч НОМЕР_1 щодо нездійснення своєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі Збройних Сил України.
Стягнуто з в\ч НОМЕР_1 на користь позивача кошти в сумі 36795,02 грн за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.07.2017 по 26.04.2021.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ні Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову повністю.                    
        Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.          
        Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.          
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 12.07.2013 по 07.07.2017 перебував на військовій службі у в\ч НОМЕР_1 та брав участь у бойових діях на території Донецькій та Луганській областях.  
Наказом в\ч НОМЕР_1 від 07.07.2017 № 5 ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення 07.07.2017. 
Станом на момент звільнення із позивачем не проведено розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 12.07.2013 по 07.07.2017 та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 у справі № 500/551/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати позивача індексації грошового забезпечення за період з 12.07.2013 року по 07.07.2017 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 12.07.2013 року по 07.07.2017 року, з урахуванням виплачених сум. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.07.2017 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.07.2017 року.
Виплату індексації грошового забезпечення за період з 12.07.2013 по 07.07.2017 та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки відповідачем здійснено лише 26.04.2021, що підтверджується випискою з рахунку позивача.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни встановлює та регулює відносини у цій галузі Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII).
Відповідно до ст. 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За правилами ст. ст. 1-1, 1-2 Закону № 2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно із ч 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Невиконання такого обов`язку передбачає відповідальність, встановлену ст. ст. 116, 117 КЗпП України, приписи яких в силу положень ст. ст. 1-1, 1-2 Закону  № 2011-XII підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). 
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Відповідно ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не правильно провів розрахунок суми середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні, а також не врахував правову позицію щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин, викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16 і постановах Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а.
Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на відсутність правових підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України з мотивів виплати відповідних сум на виконання ухваленого рішення суду, так як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Як слідує із виписки по рахунку позивача, відповідач лише 26.04.2021 провів повний розрахунок належних позивачу коштів при звільненні (07.07.2017), та виплатив кошти в сумі 22139,00 грн, а саме: 6427,52 грн грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та 15711,48 індексації грошового забезпечення.
Колегія суддів зазначає, що сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 244,51 грн (середнє грошове забезпечення позивача за один робочий день) х 0,065 х 1389 (днів затримки розрахунку) = 22075,58 гривень, враховуючи істотність частки суми компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 22139,00 грн/339624,39 грн (сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,065.
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає, що середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільнені має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 22075,58 грн.
Разом з тим, суд першої інстанції при вирішенні цього спору на ці обставини не звернув увагу та не врахував при прийнятті рішення.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок № 44).
Згідно пунктів 2-5 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв`язку, Державної кримінально- виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро.
    Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Судом першої інстанції вірно застосовано правові позиції щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Слід зазначити, що сума, що підлягає до стягнення на користь позивача за несвоєчасний розрахунок при звільненні є розумною та достатньою в розумінні критерію співмірності стягнених виплат.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині задоволення позову про зобов`язання нарахувати і виплатити на користь позивача розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає зміні; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно і повно встановив обставини справи, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.
          
 Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 317,321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково, 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у справі № 500/2554/21 – змінити в частині мотивів розрахунку та стягнення суми грошового забезпечення з підстав викладених в мотивувальній частині постанови. 
Абзац третій резолютивної частини викласти в наступній редакції:
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_2 РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення в сумі 22075 гривень (двадцять дві тисячі сімдесять п`ять гривень) 58 коп. за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.07.2017 по 26.04.2021.
В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула