ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року	Львів	Справа № 380/11109/20 пров. № А/857/16780/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі №380/11109/20 (головуючий суддя Сакалош В.М., м. Львів) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: а) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за період 2016-2019 роки;
б) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учасника бойових дій за період 2016-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Рішенням від 19 квітня 2021 року Львівський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.
Визнав протиправною бездіяльність відповідача    Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016 - 2019 роки;
Зобов`язав    Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016 - 2019 роки.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що позивач дійсно проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , яка перебуває на усіх видах забезпечення у Військовій частині НОМЕР_4 , що не було взято до уваги судом першої інстанції. З огляду на викладене, апелянт вважає, що Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем. 
Крім того, апелянт вказує, що оскільки позивач не мав права на використання додаткової відпустки під час особливого періоду, то і компенсація за її невикористання є неможливою.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4  ст. 304 КАС України  не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 3 частини 1  статті 311 КАС України  розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 07 червня 2019 року № 257 (по особовому складу) позивача було звільнено з військової служби у запас відповідно до п.2.ч.5.  ст.26 Закону України ,,Про військовий обов`язок і військову службу”  за підпунктом «а» (у зв`язку    із закінченням строку контракту).
26 червня 2019 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №119 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 від 14.03.2016 ОСОБА_1 набув статусу учасника бойових дій з правом на пільги, встановлені законодавством України.
Позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій.
Листом від 04.11.2020 року № 350/147/2/4458 позивач отримав відповідь, якою відповідач фактично відмовив у задоволені вимоги позивача, зазначаючи, що виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпуски (як учасника бойових дій) колишньому військовослужбовцю можлива тільки на підставі рішення суду, яке вступило в законну силу.
Позивач, вважаючи, що має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, звернувся в суд з позовом.
Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої  статтею 16-2 Закону України ,,Про відпустки” та пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України ,,Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. А тому, на думку суду першої інстанції, бездіяльність військової частини у нарахуванні та виплаті такої компенсації є протиправною.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені  ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
  Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється  Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII ,,Про військовий обов`язок і військову службу”  (надалі - Закон № 2232-XII).
Згідно зі  статтею 40 Закону № 2232-XII  гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до  законів України ,,Про Збройні Сили України”, ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, ,,Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей”  та іншими законами.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей, права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначені  Законом України від 20.12.1991 року № 2011-XII ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”  (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до ст.ст.  1,  2 Закону № 2011-ХІІ  військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в  Конституції України  та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно з вимогами ч. 8  ст. 101 Закону № 2011-ХІІ  військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до  Закону України ,,Про відпустки” від 15.11.1996 № 504/96-ВР  (далі - Закон № 504/96-ВР).
У разі якщо  Законом України ,,Про відпустки”  або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абз. 1, 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз.3 п.14 ст.10-1 Закону).
Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР  передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України ,,Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до  Закону України ,,Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п. 12  ст. 12 Закону України ,,Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 № 3551-XII  (далі - Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п.п. 17, 18  ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ  в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.
Згідно з п. 19  ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ  надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Визначення поняття особливого періоду наведене у  Законах України ,,Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII  (далі - Закон № 3543-XII) та ,,Про оборону України” від 6 грудня 1991 року № 1932-XII (далі - № 1932-XII).
За визначенням  статті 1 Закону № 3543-XII  особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII  визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Проте,  Законом № 2011-XII  не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів:
1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін;
2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19  статті 101 Закону № 2011-ХІІ  у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 ст.  12  3551-XII, пунктом 8 статті  10-1 Закону № 2011-ХІІ,  статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої  статтею 16-2 Закону №504/96-ВР  та пунктом 12 ч. 1  ст.12 Закону №3551-ХІІ.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним за період 2016-2019 роки додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1  ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.
При цьому колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що під час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України ,,Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”  за період 2016-2019 роки, чим спростовуються доводи апеляційної скарги у цій частині.
Щодо доводів апелянта, що Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у справі, оскільки перебуває на усіх видах забезпечення у Військовій частині НОМЕР_4 , колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до положень п. 8 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).
Види грошового забезпечення, що підлягають виплаті при звільнені позивача з військової служби, визначені наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.06.2019 № 119.
Таким чином, нарахування компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій, як складової грошового забезпечення, здійснюється на підставі наказу командира військової частини, тому позивач обґрунтовано заявив позовні вимоги до Військової частини НОМЕР_1 , в якій проходив військову службу.
Водночас, за відсутності відповідного наказу командира Військової частини НОМЕР_1 , фінансово-економічна служба Військової частини НОМЕР_4 не уповноважена самостійно проводити нарахування та виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій.
Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у цій частині є необґрунтованими.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства  (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Керуючись статтями  243,  308,  311,  315,  316,  321,  322,  329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року в справі №380/11109/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в  статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 10.01.2022.