ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року	Львів	Справа № 140/10041/21 пров. № А/857/19470/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                       Святецького В.В.
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Кардаш В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року  у справі № 140/10041/21 (головуючий суддя Мачульський В.В., м. Луцьк)  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)   про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом  до Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову від 09.09.2021 ВП №42849735 про стягнення виконавчого збору у розмірі 43272,71 грн.
Рішенням від 29 вересня 2021 року Волинський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.
Визнав протиправною та скасував постанову старшого державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Будь С.Л. від 09.09.2021 у ВП № 42849735 про стягнення виконавчого збору в сумі 43 272,71 грн.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 908 грн (дев`ятсот вісім гривень).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Луцький відділ державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про необхідність стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від фактично стягнутої суми, оскільки як на момент відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 03.04.2014 №161/28/02/13-ц відповідно до Закону України ,,Про виконавче провадження” №606, так і на момент закінчення строку для добровільного виконання виконавчого документа розмір виконавчого збору визначався, виходячи з 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.
Такий же ж розмір виконавчого збору передбачає норма ст. 27  Закону України ,,Про виконавче провадження” №1404, чинного на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 09.09.2021 ВП №66820021.
Таким чином, вважає, що оскаржувана постанова у визначеному в ній розмірі винесена з дотриманням вимог законодавства, а тому є правомірною та не підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права. 
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі. 
Представник позивача вимоги апеляційної скарги заперечив за їх безпідставністю, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області стягнуто солідарно з боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ,,БМ Банк” заборгованість за кредитним договором № 4/68/080508 від 08.05.2008 у сумі 886999,46 грн та по 1073 грн судового збору з кожного.
На виконання вказаного рішення суду 03.04.2014 було видано виконавчий лист № 161/28/02/13-ц про стягнення з позивача вищевказаної заборгованості, за яким було відкрито виконавче провадження № 42849735, про що державним виконавцем Луцького районного управління юстиції Пирогою С.С. винесено відповідну постанову від 04.04.2014 (а.с.8).
Постановою Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 01.08.2019 замінено сторону виконавчого провадження, а саме - стягувача з ПАТ ,,БМ Банк” на правонаступника – ОСОБА_3 (а.с.9).
13.01.2020 матеріали виконавчого провадження №42849735 були передані на виконання до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с.11).
09.09.2021 Луцьким відділом державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на  підставі п.1 ч.1  ст. 37 Закону України ,,Про виконавче провадження”  (а.с.12).
У той же день – 09.09.2021 головним державним виконавцем Будь С.Л. у вищевказаному виконавчому провадженні було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, згідно з якою постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 43 272,71 грн (а.с.13).
Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач оскаржила її до суду.
Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що у старшого державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не було правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 43 272,71 грн, який визначений у спірній постанові, та становить 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню, оскільки фактично стягнуто було лише 121  279, 13 грн. А отже, така постанова не відповідає вимогам, встановленим  статтею 27 Закону України № 1404-VIII, з огляду на що вона підлягає скасуванню.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується  Законом України ,,Про виконавче провадження” від 02.06.2016 №1404-VІІІ  (далі  Закон №1404-VІІІ).
Відповідно до  статті 1 Закону №1404-VІІІ  виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
За приписами  статті 5 Закону №1404-VIII  примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України ,,Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 3 Закону №1404-VIII  відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Так, матеріалами справи підтверджується, що на примусовому виконанні Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебував виконавчий лист № 161/28/02/13-ц, виданий Луцьким міськрайонним судом 03.04.2014.  Державним виконавцем Луцького районного управління юстиції Пирогою С.С. 04.04.2014 винесено відповідну постанову про відкриття виконавчого провадження № 42849735.
Колегія суддів зауважує, що на час вчинення вказаних вище дій чинним був Закон України ,,Про виконавче провадження” від 21.04.1999 №606-ХІУ (надалі – Закон №606).
Відповідно до частини другої  статті 25 Закону України ,,Про виконавче провадження” від 21.04.1999 №606-XIV  (в редакції, чинній на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
За змістом частин першої, третьої статті 27 Закону Закон № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.
Відповідно до частини першої  статті 28 Закону № 606-XIV  у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою  статті 25 цього Закону  для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків  суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
За частиною третьою  статті 28 Закону № 606-XIV  постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Відповідно до частин шостої, восьмої  статті 28 Закону № 606-XIV  у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених  пунктом 1 частини першої статті  47, пунктами 2 і 8 частини першої статті  49  цього  Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.
З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що позивач, яка є боржником у виконавчому провадженні №42849735, у строк, встановлений у постанові старшого державного виконавця Луцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області від 04.04.2014 (протягом семи днів з моменту відкриття виконавчого провадження) для добровільного виконання виконавчого документа, борг не сплатила. Після закінчення цього строку розпочалося примусове виконання.
При цьому, з аналізу наведених вище норм Закону №606 слідує, що на момент відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 03.04.2014 №161/28/02/13-ц та на момент закінчення строку для добровільного виконання виконавчого документа розмір виконавчого збору визначався, виходячи з 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.
05.10.2016 набрав чинності Закон України ,,Про виконавче провадження” від 02.06.2016 №1404-УІІІ та втратив чинність Закон №606. 
Відповідно до пункту 6 розділу ХІІ ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону №1404 рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Згідно з пунктом 7 вказаного розділу виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Слід зазначити, що наведеною вище нормою Закону №1404 вказано на порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження», тому кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна вчинятися (прийматися) на підставі того нормативно-правового акта, під час дії якого вона була розпочата. 
Таким чином, на думку колегії суддів, зважаючи на те, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 161/28/02/13-ц, виданого Луцьким міськрайонним судом 03.04.2014 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № 4/68/080508 від 08.05.2008 у сумі 886999,46 грн було відкрито за правилами, передбаченими Законом №606 (чинного на дату винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.04.2014 ВП № 42849735), то при визначенні розміру виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника у випадку повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на  підставі п.1 ч.1  ст. 37 Закону України ,,Про виконавче провадження”, необхідно керуватися положеннями статті 28 Закону №606 (чинного на той час). Ці положення, зміст яких наводився вище, передбачають, з –поміж іншого, стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.
Такі висновки апеляційного суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, наведені у постанові від 11.08.2021 у справі №300/3260/20, яка є обов`язковою для врахування з огляду на приписи ч. 5  ст. 242 КАС України.
Відтак, оскаржена постанова старшого державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Будь С.Л. від 09.09.2021 у ВП № 42849735 про стягнення виконавчого збору в сумі 43 272,71 грн відповідає вимогам вказаних вище правових норм, а тому є правомірною та не підлягає скасуванню.
Колегія суддів також вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, оскільки нормативно-правове регулювання спірних відносин у справах є різним. Колегія суддів звертає увагу на те, що виконавче провадження у справі, яка розглядається, було відкрите до набрання чинності Законом №1404, тобто відповідно до Закону №606, що визначав базою для нарахування виконавчого збору суму, що підлягала стягненню, а не фактично стягнуту суму. 
Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.           
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до  ч.1 ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, допустився помилки в частині застосування норм матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку  щодо наявності  правових підстав для задоволення позову про скасування постанови про стягнення виконавчого збору.
За таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.  
Керуючись статтями  243,  308,  310,  315,  316,  321,  322,  329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задовольнити.
Скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року  у справі № 140/10041/21 та ухвалити постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 30.12.2021.