ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 лютого 2022 року           справа №222/956/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради на рішення Володарського районного суду Донецької області від 23 жовтня 2021 р. у справі № 222/956/21 (головуючий І інстанції Подліпенець Є.О.) за позовом ОСОБА_1 до інспектора з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мороз Валерії Володимирівни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі,-

                                                              У С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в якій просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП №300808774 від 05.07.2021 року, винесену головним спеціалістом - інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мороз Валерією Володимирівною, відносно нього, та справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП відносно нього закрити.
 Зазначив, що 05 липня 2021 року відповідачем відносно нього було складено постанову за те, що 10 червня 2021 року о 14 год. 09 хв., транспортним засобом Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_1 , здійснено с в районі будинку, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Шмідта, 9, чим порушено вимоги підпункту б) пункту 15.10 розділу 15 Правил дорожнього руху України Стоянка на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими табличками).
Вказаною постановою на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.
В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що п. 15.10 розділу 15 ПДР він не порушував, оскільки в зазначений в постанові день не керував належним йому автомобілем та зупинку не здійснював. Його батько, керуючи автомобілем здійснив зупинку у місці, облаштованому знаком «Безоплатне паркування» а тому жодних правил не порушив. Притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.122 КУпАП є недоведеним і необґрунтованим, оскільки відсутні докази його вчинення безпосередньо самим позивачем; складання інспектором оскаржуваної постанови було вчинене з порушенням норм закону, а саме ст.283 КУпАП. Крім того, посилався на порушення інспектором положень Конституції України, щодо індивідуального характеру юридичної відповідальності.
Оскаржувану постанову позивач отримав засобами поштового зв`язку 17 липня 2021 року, та у 10-денний строк оскаржив її до суду. Також зазначив, що під час винесення відповідачем оскаржуваної постанови він не був присутнім, будь-яких доказів вчинення ним правопорушення йому ніким не пред`являлося. Згідно обставин зазначених в постанові позивача, як володільця вищевказаного т/з, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Посилаючись на порушення відповідачем вимог статті 283 КУпАП наголошував на тому, що у постанові повинен бути зазначений опис обставин, установлених під час розгляду справи. Однак, у оскаржуваній постанові не зазначено у вчиненні якої саме дії було обвинувачено позивача, а саме - не визначено способу вчинення адміністративного правопорушення, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони для встановлення наявності в діях особи складу адміністративного правопорушення. Тобто, відповідачем в оскаржуваній постанові не визначена суть адміністративного правопорушення, за вчинення якого позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності, а саме - не визначений спосіб вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Таким чином, викладена в оскаржуваній постанові суть адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак об`єктивної частини складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, що є підставою для закриття провадження по справі.
Також зазначив, що у місці де було припарковано його автомобіль на проїзній частині, розташований знак «Безоплатне паркування», а оскільки тротуар, як і проїзна частина, є складовими елементами дороги загалом, а тому дія знаку «Безоплатне паркування» розповсюджується як на проїзну частину так і на тротуар біля нього, а саме - по вул. Шмідта у м. Дніпрі, біля будинку № 9. За наведених обставин у відповідача були відсутні підстави для винесення оскаржуваної постанови, як у відношенні власника припаркованого транспортного засобу, так і у відношенні будь-якої іншої особи. Також повідомив, що 10 червня 2021 року автомобілем позивача керував його батько, який і здійснив зупинку за зазначеною у постанові адресою, а коли повернувся до автомобіля виявив на лобовому склі повідомлення серії НОМЕР_2 про притягнення до адміністративної відповідальності. Про всі ці обставини і сам позивач і його батько повідомили відповідача надіславши на його електронну адресу заяви та просили закрити провадження по справі у відношенні позивача. Однак, незважаючи на те, що відповідачу було повідомлено хто насправді керував автомобілем 10.06.2021 року та здійснив його зупинку, відповідач протиправно виніс оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Наведені обставини на переконання позивача свідчать про порушення відповідачем приписів ст. 280 КУпАП відповідно до яких орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Також в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на Рішення Конституційного суду України від 22 грудня 2010 року по справі №1-34/2010 відповідно до якого було визнано такими, що не відповідають Конституції Украйни (є неконституційними), статтю 14-1, частину шосту статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У вказаному рішенні Конституційний суд України дійшов висновку, що необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Винесення відповідачем оскаржуваної постанови на переконання позивача свідчить про те, що відповідачем порушено принцип індивідуалізації адміністративної відповідальності, та притягнуто його до адміністративної відповідальності лише на тій підставі, що належний йому на праві власності автомобіль, був припаркований як стверджує відповідач з порушенням правил зупинки. Відповідачем по відношенню до позивача було застосовано правову норму - ст. 14-2 КУпАП, аналогічну за змістом тій, яка вже була визнана Конституційним судом України неконституційною (ст. 14-1). Однак незважаючи на те, що згаданим вище рішенням Конституційного суду України від 22 грудня 2010 року по справі №1-34/2010 визнано такими, що не відповідають Конституції Украйни (є неконституційними), зокрема і статтю 14-1, новим Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів
України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» № 2262-VIII від 21.12.2017 до діючого КУпАП знову була внесена стаття 14-2 (аналогічна за змістом статті 14-1 визнаної неконституційною), яка за своєю суттю є неконституційною, з огляду на висновки, які містяться у Рішенні КСУ від 8 червня 2016 року у справі № 4-рп/2016. А саме, згідно рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року у справі № 4-рп/2016 зазначено, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені» (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України, пункт 7 рішення № 4-рп/2016). З огляду на вищенаведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Враховуючи наведене позивач стверджує, що при розгляді даної справи у адміністративного суду є всі передбачені законом підстави для застосування норм Конституції України як норм прямої дії, а саме ст. 61 Конституції України, згідно якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Так само повинні бути застосовані положення ст. 62 Конституції України, згідно якої в України проголошений та діє принцип презумпції невинуватості особи. Також зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС Украйни, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, а тому саме відповідач повинен довести перед судом за допомогою належних, допустимих, достовірних, переконливих та достатніх доказів правомірність прийнятої ним постанови.
Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 23 жовтня 2021 р. у справі № 222/956/21          позов задоволено, внаслідок чого  скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП №300808774 від 05.07.2021 року, винесену головним спеціалістом - інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мороз Валерією Володимирівною про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за ч.1 ст.122 КУпАП та накладення на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 340 (триста сорок) гривень. Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП - закрито. 
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до положень ст. 288 КУпАП, постанова посадової особи по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАСУ), з особливостями визначеними КУпАП. Виходячи з правового змісту цих вимог законодавства, передбачено, що даний позов розглядається в порядку та відповідно до вимог КАС України, з урахуванням особливостей визначених КУпАП.
  Судом встановлено, що 10 червня 2021 року Відповідачем на лобовому склі автомобіля Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_1 , за адресою: м. Дніпро, вул. Шмідта, 9 було залишено повідомлення серії ІД № 00394291 про притягнення до адміністративної відповідальності, що підтверджується відповідним повідомленням та не заперечується сторонами (а.с. 15).
 Не погодившись з діями відповідача позивач за допомогою онлайн сервісу для звернення громадян звернувся до Інспекції з питань паркування ДМР (https://ipkp.dniprorada.gov.ua/appeal-fine) з заявою від 11.06.2021 року що підтверджується листуванням з електронної скриньки позивача в якій останній повідомив, що 10.06.2021 року автомобілем Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_1 керував не він, а його батько ОСОБА_2 .. Враховуючи наведене позивач просив закрити провадження по справі відносно нього. 
  Розглянувши заяву позивача від 11.06.2021 року Інспекція з питань паркування ДМР 25 червня 2021 року на електрону адресу позивача направила відповідь за № 4/5-67367 від 24.06.2021 року (а.с. 16-18), згідно якої позивача було повідомлено, що підстав для закриття провадження по справі не має, оскільки особа, яка керувала транспортним засобом не звернулася до інспекції із відповідною заявою та не надала документ про сплату штрафу.
 Крім того судом встановлено, що 12 червня 2021 року за допомогою онлайн сервісу для звернення громадян до Інспекції з питань паркування ДМР з відповідною заявою звернувся батько позивача - ОСОБА_2 , що підтверджується листуванням з електронної скриньки позивача, який повідомив, що 10 червня 2021 року приблизно о 14 годині саме він керував автомобілем позивача, і саме він здійснив нетривалу зупинку на вул. Шмідта у м. Дніпрі, в межах дії знаку «Безоплатне паркування». В заяві він просив закрити провадження по справі, оскільки ПДР України не порушував.
Відповідь на подану ним заяву від 12 червня 2021 року батько позивача отримав на зазначену ним електрону адресу 20 липня 2021 за № 4/5-68193 від 20 липня 2021 (а.с.19), згідно якої у закритті провадження по справі було відмовлено оскільки до Інспекції не зверталася особа, яке керувала транспортним засобом та не надала документ про сплату штрафу.
Враховуючи наведені обставини судом встановлено, що станом на дату винесення відповідачем оскаржуваної постанови від 05.07.2021 року, до відповідача звернулися як особа, яка визнала факт керування автомобілем Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_1 , 10 червня 2021 року та здійснення зупинки у м. Дніпрі по вул. Шмідта біля будинку № 9, так і сам позивач, який заперечив факт керування та здійснення зупинки. 
 Однак, незважаючи на повідомлені Інспекції обставини, 05 липня 2021 року відповідач, як посадова особа інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, виніс оскаржувану постанову серії РАП №300808774 про накладення адміністративного стягнення на позивача, у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с.8 ).
Також судом встановлено, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії РАП №300808774 від 05.07.2021 року, головним спеціалістом - інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мороз В.В., позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1  ст.122 КУпАП за те, що 10 червня 2021 року о 14 год. 09 хв., транспортним засобом Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_1 , здійснено с в районі будинку що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Шмідта, 9, чим порушено вимоги підпункту б) пункту 15.10 розділу 15 Правил дорожнього руху України, Стоянка на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими табличками), та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. 
Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.
 Розділом 15 ПДР України «Зупинка і стоянка» визначені правила щодо зупинки та стоянки транспортних засобів. Так, згідно п.п. б п. 15. 10 розділу 15 ПДР стоянка заборонена на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками).
 Оцінюючи наведені позивачем твердження про невідповідність оскаржуваної постанови вимогам закону суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити:
найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову;
дату розгляду справи;
відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування;
 опис обставин, установлених під час розгляду справи;
 зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення;
 прийняте у справі рішення.
 Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:
 дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;
 транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);
 технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);
 розмір штрафу та порядок його сплати;
  правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;
 відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
  Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), крім даних, визначених частинами другою і третьою цієї статті, повинна містити відомості про адресу веб-сайту в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, ідентифікатор для доступу до зазначеної інформації та порядок звільнення від адміністративної відповідальності.
Проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови, в якій зазначено, що 10 червня 2021 року о 14 год. 9 хв., транспортним засобом Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_1 , «здійснено с» в районі будинку що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Шмідта, 9, суд приходить до переконливого висновку, що постанова не містить опису обставин, установлених під час розгляду справи, що є порушенням вимог ст. 283 КУпАП. 
  У постанові не наведено в чому виразилося порушення позивачем правил зупинки, і вчинення якої дії свідчить про порушення ним правил саме п.п. б, п. 15.10 ПДР.
   Наведене дає підстави для висновку, що в оскаржуваній постанові відповідачем не визначена суть адміністративного правопорушення, за вчинення якого позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки диспозиція згаданої статті містить значну кількість окремих складів адміністративних правопорушень.
   Між тим викладена відповідачем в оскаржуваній постанові суть адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП, що позбавляє суд можливості встановити повний склад адмінправопорушення за вчинення якого позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності.
   Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
  Суд зазначає, що незазначення відповідачем в оскаржуваній постанові дії, у вчиненні якої обвинувачують позивача не можна вважати опискою.
   У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Малофєєва проти Росії» звернуто увагу судів, що у випадку, коли викладена в протоколі (постанові) фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
 Суд не наділений правом самостійно вносити доповнення, зміни у постанови про адміністративні правопорушення.
 При вирішенні справи суд виходить з того, що ніхто не може бути притягнутий до адміністративної відповідальності за правопорушення, яке він не вчиняв. Факт встановлення судом того, що особою не допущено порушень ПДР у порушенні яких її обвинувачують, дає всі підстави стверджувати, що в її діях відсутній склад правопорушення, який їй інкримінують. За наведених обставин провадження по справі підлягає закриттю.
 Оскільки оскаржувана постанова серії РАП №300808774 від 05.07.2021 року не відображає суті вчиненого правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, що є порушенням вимог щодо форми постанови передбачених ст. 283 КУпАП, очевидним є висновок, що у оскаржуваній постанові не зазначений чіткий склад адміністративного правопорушення за вчинення якого позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності.
 Доводи відповідача наведені у відзиві про допущення ним в оскаржуваній постанові описки «здійснено с в районі», що вплинуло на правильність визначення складу адміністративного правопорушення вчиненого позивачем, а саме зупинки чи стоянки транспортного засобу, не спростовує того, що викладена в оскаржуваній постанові суть адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак об`єктивної частини складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, що позбавляє суд можливості чітко встановити, в чому ж виразилося адміністративне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується позивач, оскільки суд не вправі самостійно вносити доповнення, зміни у постанови про адміністративні правопорушення, витребувати додаткові докази у справі, оскільки це є недопустимим та такі дії суду будуть свідчити про необ`єктивність, упередженість судді при розгляді справи, порушенням права на захист, рівності сторін процесу.
Враховуючи те, що Правила дорожнього руху України визначать два відмінних друг від друга поняття «зупинка» та «стоянка» транспортного засобу, допущена відповідачем описка має важливе значення та впливає на вирішення цієї справи.
Враховуючи викладене, посилання позивача на невідповідність змісту постанови вимогам ст.283 КУпАП є прийнятними та заслуговують на увагу.
Щодо посилань позивача на недоведеність та необґрунтованість притягнення його до адміністративної відповідальності, та відсутність доказів здійснення зупинки саме позивачем слід зазначити наступне.
 Статтею 9  КУпАП  визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
  Згідно ч.ч. 2, 3 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
  Відповідно до ст.278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого їх захисника представників і адвоката.
 Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, які пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП).
 Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Враховуючи встановлені судом обставини та приймаючи до уваги факт повідомлення позивачем та особою, яка здійснила зупинку автомобіля, про дійсні обставини справи, суд зауважує, що вирішальне значення для розгляду даної справи має конституційний принцип індивідуалізації відповідальності.
 У статті 61 Конституції України чітко визначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
 Відповідно до ст. 14-2 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Частиною 3 ст. 14-2 КУпАП визначено, що відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), у випадках, передбачених статтею 279-3 цього Кодексу.
 Примітка. Режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у неоплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.
 Відповідно до ст.279-3 відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної сили: ця особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу; особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.
У випадках звільнення відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, від адміністративної відповідальності на підставі:  абзацу другого частини першої цієї статті - винесена стосовно відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності скасовується тим органом (посадовою особою), який її виніс; абзацу третього частини першої цієї статті - до винесеної постанови стосовно відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, вносяться зміни щодо визначення суб`єктом правопорушення особи, яка фактично керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).
 Як встановлено судом під час розгляду справи 12 червня 2021 року до інспекції з питань паркування ДМР звернулася особа (батько позивача), яка 10 червня 2021 року керувала транспортним засобом із заявою про визнання зазначеного факту, однак заперечуючи факт порушення нею ПДР, оскільки як зазначає позивач у місці здійснення паркування було встановлено знак «Безоплатне паркування».
Саме невизнання позивачем та його батьком факту адміністративного правопорушення та ненадання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також не надання документу (квитанції) про сплату відповідного штрафу і стало підставою для відмови Інспекцією з питань паркування ДМР позивачу у закритті провадження у справі про адмінправопорушення відносно нього.
Суд виходить з того, що обізнаність відповідача на час винесення ним оскаржуваної постанови про особу, яка насправді керувала автомобілем, має суттєве значення при вирішені питання про винуватість володільця транспортного засобу, оскільки саме на відповідача згідно приписів ст. 280 КУпАП покладений обов`язок з`ясувати чи винна дана особа у вчиненні конкретного правопорушення.
 Таким чином судом встановлено, що під час винесення відповідачем оскаржуваної постанови ним були порушені приписи ст. 280 КУпАП в частині неналежного виконання обов`язку щодо з`ясування винуватості позивача у вчиненні правопорушення та чи підлягав за наведених обставин він адміністративній відповідальності.
  Судом встановлено, що відповідачем на підтвердження виконання вимог примітки до ст. 14-2 надані відповідні фотознімки (а.с.65), на яких зображений автомобіль Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_1 , яким згідно зазначених на знімках координат, здійснено зупинку за адресою: м. Дніпро, вул. Шмідта, б. 9. 
 При цьому, відповідачем суду не надано будь-яких переконливих та достовірних доказів того, що зупинку автомобіля у вказаному у постанові місці здійснено безпосередньо самим позивачем.
Натомість, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 червня 2021 року о 14 год. 09 хв., зупинку транспортного засобу Volkswagen Passat, р.н. НОМЕР_1 , в районі будинку що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Шмідта, 9 здійснено батьком позивача – ОСОБА_2 , який заявою від 12 червня 2021 року повідомив про цей факт відповідача. 
Як вже було зазначено судом, питання індивідуалізації відповідальності за вчинене правопорушення має фундаментальне значення для вирішення даної справи з огляду на наступне.
Рішенням Конституційного суду України від 22 грудня 2010 року по справі №1-34/2010 визнано такими, що не відповідають Конституції Украйни (є неконституційними), статтю 14-1, частину шосту статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У 2008 році КУпАП було доповнено статтею 14-1 згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 24 вересня 2008 року N 586-VI, яка мала назву «Відповідальність власників (співвласників) транспортних засобів».
На момент визнання положень ст. 14-2 КУпАП неконституційною вона складалася з двох частин та мала таку редакцію: «1. До адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху у разі їх фіксації працюючими в автоматичному режимі спеціальними технічними засобами, що мають функції фото- кінозйомки, відеозапису, чи засобами фото- кінозйомки, відеозапису притягаються власники (співвласники) транспортних засобів».  2. За наявності обставин, які свідчать про вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, іншою особою, власник (співвласник) транспортного засобу може протягом десяти днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу повідомити про відповідні обставини (транспортний засіб знаходився у володінні чи користуванні іншої особи, вибув з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб тощо) орган (посадову особу), що виніс постанову про накладення адміністративного стягнення. На період з`ясування та перевірки цих обставин виконання постанови про накладення адміністративного стягнення зупиняється до моменту встановлення особи, яка вчинила це правопорушення».
Конституційний суд України у справі № 1-34/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності грунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.
 Принцип правової визначеності означає, що «обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки».
Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. У Кодексі конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом.
За змістом статті 9 Кодексу саме винна (умисна або необережна) для чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).
Ухвалюючи рішення № 1-34/2010 від 22 грудня 2010 року КСУ у мотивувальній його частині, а саме у пункті 4.3, зазначив, що перевірена на предмет конституційності стаття 14-1 Кодексу, яка міститься в Загальній частині Кодексу, встановлює особливості притягнення до адміністративної відповідальності саме власників (співвласників) транспортних засобів, однак безпосередньо не визначає складу правопорушення, а тому не може бути самостійною підставою для притягнення до такої відповідальності. Види правопорушень та процедура притягнення до адміністративної відповідальності визначені в Особливій частині Кодексу. Положення статті 14-1 Кодексу можуть застосовуватися лише в системному зв`язку з низкою інших статей, передбачених Особливою частиною Кодексу, диспозиції яких у безальтернативній формі визначають суб`єктом, який притягається до відповідальності за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, особу, яка винна у вчиненні цього правопорушення, зокрема водія транспортного засобу. За відсутності в статтях Особливої частини Кодексу, які визначають склад адміністративних правопорушень, вказівки на те, що суб`єктами цих правопорушень є власники (співвласники) транспортних засобів, ці суб`єкти можуть притягатися до адміністративної відповідальності виключно за наявності в їхніх діях складу певного адміністративного порушення, інше створює правову невизначеність у встановленні суб`єкта, що притягається до відповідальності в цій сфері.
Враховуючи наведені мотиви Конституційний суд України у рішенні від 22 грудня 2010 року по справі №1-34/2010 визнав такою, що не відповідає Конституції Украйни (є неконституційною), статтю 14-1 КУпАП.
 Крім того, у пункті 3 резолютивної частини рішенні від 22 грудня 2010 року по справі №1-34/2010 КСУ рекомендував Верховній Раді України привести порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності за порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху у разі їх фіксації працюючими в автоматичному режимі спеціальними технічними засобами, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобами фото- і кінозйомки, відеозапису у відповідність до цього Рішення.
 Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» № 596-VIII від 14.07.2015 до діючого КУпАП була внесена стаття 14-2 яка на час винесення відповідачем оскаржуваної постанови мала наступну редакцію:
 1.Адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Порівняльний аналіз ст. 14-1 КУпАП, яка рішенням КСУ від 22 грудня 2010 року по справі №1-34/2010 була визнана неконституційною, та статті 14-2 КУпАП, дає підстави для висновку, що обома вказаними статтями передбачена можливість притягнення до адміністративної відповідальності саме власників транспортних засобів, що на переконання суду суперечить рішенню КСУ від 22 грудня 2010 року по справі №1-34/2010 та порушує принцип індивідуалізації покарання.
Крім того з наведеного випливає також і інший висновок про те, що відповідач у своїй діяльності керується нормою тотожною тій, яка у 2010 році була визнана неконституційною.
Слушними з цього приводу суд вважає посилання позивача на те, що зміст ст. 14-2 КУпАП зводиться до того, що нею запроваджена «презумпція винуватості власника транспортного засобу», що є порушенням норм ст. 61 Конституції України.
Так, згідно рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року у справі № 4-рп/2016 зазначено, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені» (частина друга статті 150 Конституції України).
 Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України, пункт 7 рішення № 4-рп/2016).
З огляду на вищенаведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню.
У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
 Наведене правова позиція висвітлена й у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 21 квітня 2021 року по справі №360/3611/20.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати поміж іншого, чи винна дана особа в його вчиненні.
Однак, винесення відповідачем оскаржуваної постанови за відсутності достатніх та переконливих доказів того, що саме позивач здійснив зупинку автомобіля та порушив правила ПДР, у сукупності з обізнаністю відповідача про особу, яка насправді здійснила зупинку, свідчить про те, що ним порушено принцип індивідуалізації адміністративної відповідальності.
Факт притягнення відповідачем позивача до адмінвідповідальності на підставі ст. 14-2 КУпАП, яка за своїм змістом є тотожною визнаній неконституційною статті 14-1 КУпАП (у редакції що діяла на момент постановлення КСУ рішення 22 грудня 2010 року по справі №1-34/2010), дає підстави для застосування судом норм Конституції України як норм прямої дії.
Згідно ст. 4 КАС України  суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до змісту статті 8 Конституції України, розвиваючи практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
 Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ст. 4 КАС України).
Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Частиною 4 статті 7 КАС України чітко визначено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
Отже, враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що положення ст. 14-2 КУпАП суперечать конституції України у зв`язку з чим вони застосуванню по відношенню до позивача не підлягають, та слід застосувати норму ст. 61 Конституції України як норму прямої дії, якою закріплений принцип індивідуалізації юридичної відповідальності для кожної особи.
 За наведених обставин суд вважає, що передбачені законом підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, за відсутності достатніх доказів щодо вчинення правопорушення безпосередньо ним, відсутні, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню.
  Посилання відповідача в обгрунтування своїх заперечень на те, що у відповідності до вимог статті 279-1 KУпAП постанова може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд до уваги не бере та відхиляє, оскільки позивач не обгрутовує заявлені позовні вимоги тим, що відповідачем було порушено порядок винесення постанови.
  З аналогічних підстав суд вважає недоречними заперечення відповідача щодо його тверджень про розміщення транспортного засобу таким чином, що він не заважає проходу пішоходів, оскільки позивач не обгрутовував свої позовні вимоги наведеними обставинами.
   Посилання позивача на те, що за місцем стоянки автомобіля встановлений дорожній знак «Безкоштовне паркування» та наведені відповідачем з цього приводу заперечення, суд до уваги не бере та відхиляє, оскільки долучений до матеріалів справи фотознімок не може вважатися допустимим та належним доказом, у зв`язку з тим, що суду не надано доказів на підтвердження того, де та коли він встановлений, та чи був він встановлений станом на 10.06.2021 року за зазначеною в постанові адресою.
Під час винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення, в даному випадку, права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 268 КУпАП, дотримані не були.
Згідно ч.1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, поясненнями свідків.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Доказів того, що позивачем скоєне адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП, відповідачем до суду надано не було та такі докази в матеріалах справи відсутні.
Частиною 2 цієї статті 77 КАС визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У відповідності до ч.3 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
 Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, ту обставину, що відповідачем не було надано до суду доказів в підтвердження вини ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, приймаючи до уваги невідповідність оскаржуваної постанови вимогам ст. 283 КУпАП, та враховуючи факт притягнення позивача до адміністративної відповідальності на підставі ст. 14-2 КУпАП, яка згідно рішення КСУ не підлягає застосуванню, суд приходить до висновку про те, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була винесена без достатніх правових підстав.
Частиною 3 ст. 286 КАС України, передбачено вичерпний перелік рішень які має право прийняти місцевий загальний суд як адміністративний за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП №300808774 від 05.07.2021 року, винесену головним спеціалістом - інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Мороз Валерією Володимирівною, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн., та закрити провадження у справі за відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради на рішення Володарського районного суду Донецької області від 23 жовтня 2021 р. у справі № 222/956/21- залишити без задоволення.                                                                 
Рішення Володарського районного суду Донецької області від 23 жовтня 2021 р. у справі № 222/956/21- залишити без змін.                                                                                                    Повне судове рішення складено 15 лютого 2022 року.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                    Т.Г. Гаврищук

                                                                                                                       І.В.Сіваченко