Справа № 127/24380/16-ц
Провадження № 22-ц/801/123/2022
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року	Справа № 127/24380/16-ц	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Француза М. Г., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку за апеляційною скаргою представника правонаступника ОСОБА_4 ОСОБА_5 – адвоката Вдовцова С. П. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Романюк Л. Ф. від 06 березня 2017 року, –

встановив:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з цим позовом, за яким просили:
-визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/9 частки земельної ділянки, площею 0,1000 га у межах згідно планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0061, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0317 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0063, цільове призначення – для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0152 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0057, цільове призначення для садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частки земельної ділянки, площею 0,1000 га у межах згідно планом кадастровий номер 0510100000:03:022:0061, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0317 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0063, цільове призначення – для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0, 0152 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0057, цільове призначення для садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/9 частки земельної ділянки, площею 0,1000 га у межах згідно планом кадастровий номер 0510100000:03:022:0061, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0317 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0063, цільове призначення – для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0152 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0057, цільове призначення для садівництва, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог посилались на те, що вони є спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з:
- частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі договору довічного утримання, посвідченого Мультян В. М., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 04 листопада 2000 року за реєстром №8607, зареєстрованого КП «ВМБТІ» 13 листопада 2000 року в реєстровій книзі №46 за реєстровим №1453;
- земельної ділянки, площею 0,1000 га у межах згідно планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0061, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- земельної ділянки, площею 0,0317 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0063, цільове призначення – для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;
- земельної ділянки, площею 0,0152 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0057, цільове призначення для садівництва, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
07 лютого 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом – по 1/3 частці житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , кожному.
04 березня 2016 року державний нотаріус Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малая Н. С. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельні ділянки, тому що в державних актах на право власності на них: серії ЯБ №391491, ЯБ №391494, ЯБ №378368, виданих Вінницькою міською радою 20 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у спільну сумісну власність, частка у спільній сумісній власності кожного не визначена.
Вважали, що частки ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у праві власності на земельні ділянки були рівними, а тому підлягає спадкуванню 1/3 частки земельних ділянок, що перебувала у власності ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 4/9 частки земельної ділянки, площею 0,1000 га у межах згідно планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0061, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0317 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0063, цільове призначення – для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0152 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0057, цільове призначення для садівництва, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частки земельної ділянки, площею 0,1000 га у межах згідно планом кадастровий номер 0510100000:03:022:0061, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0317 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0063, цільове призначення – для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0, 0152 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0057, цільове призначення – для садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/9 частки земельної ділянки, площею 0,1000 га у межах згідно планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0061, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0317 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0063, цільове призначення – для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0152 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:022:0057, цільове призначення – для садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки перебували у власності по 1/3 частці у померлого ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а тому підлягає спадкуванню позивачами 1/3 частка земельних ділянок, що перебували у власності ОСОБА_6 , визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси.
       В апеляційній скарзі правонаступник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове – про відмову у позові. 
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що він є спадкоємцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за правом представлення. Під час оформлення спадщини довідався про існування оскаржуваного рішення, яке проголошувалось у відсутність ОСОБА_4 , його копія їй не надсилалась. Зазначав, що позивачами обрано неправильний спосіб захисту, тому що вони не вичерпали можливості отримання свідоцтва про право на спадщину у встановленому Законом України «Про нотаріат» порядку. Вказував, що суд фактично здійснив поділ земельних ділянок, що перебували у спільній сумісній власності співвласників житлового будинку у АДРЕСА_1 , без урахування їхніх часток у праві власності на цей будинок. Неправильно визначив процесуальний статус ОСОБА_4 , оскільки рішенням вирішив питання безпосередньо про її права і обов`язки. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали відзив на апеляційну скаргу, за яким просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , спадкоємцями якого першої черги за законом були дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 .
На час смерті ОСОБА_6 належали:
- ј частка житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ;
- земельні ділянки, за тією ж адресою, площею, відповідно, 0,1000 га, кадастровий номер 0510100000:03:022:0061, для будівництва і обслуговування житлового будинку; 0,0317 га, кадастровий номер 0510100000:03:022:0063, для ведення садівництва та 0,0152 га, кадастровий номер 0510100000:03:022:0057, для ведення садівництва, на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 березня 2016 року державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малою Н. С. було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на ці земельні ділянки через невизначеність частки ОСОБА_6 у праві власності на них.
Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, суд , не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
За змістом цієї норми процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. 
Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України у тій же редакції, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Разом із тим суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.
Частиною другою статті 11 ЦПК України у тій же редакції встановлювалось, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд відмовляє у задоволенні позову.
Суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначати суб`єктний склад учасників справи, проте встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачів, суд відмовляє у позові з цих підстав.
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу – його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Тобто, відповідач – це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошена померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України)
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Тобто внаслідок спадкування на майно, яке належало спадкодавцеві на праві власності, право власності на це майно у спадкоємця виникає з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. 
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).
Законодавство України, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, не визначає особливого порядку видачі свідоцтва про право власності на майно, що перебуває у спільній сумісній власності спадкодавця з іншими особами (окрім випадку видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя пункт 4.22 Глави 10).
Разом з тим, як видно зі змісту позовних вимог, позивачі просили визнати за ними право власності по 1/3 частки кожної із земельних ділянок, право спільної сумісної власності на які разом із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мав ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стаття 372 ЦК України установлює, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 
Отже, для визначення частки у праві спільної сумісної власності, за відсутності відповідного договору між співвласниками, співвласник, який бажає такого поділу, має право звернутися до суду із позовом до інших співвласників про поділ такого майна.
Вінницька міська рада таким співвласником не є, а отже не може відповідати за цим позовом.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що визначений позивачами процесуальний статус ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не відповідає змісту спірних правовідносин та змісту частини першої статті 35 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, (тому що цим рішенням суд першої інстанції вирішив питання безпосередньо про її права і обов`язки, а процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, передбачає лише можливість впливу рішенням суду на права та обов`язки такої особи щодо однієї із сторін).
Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Оскільки позов пред`явлено не до тієї особи, яка має за ним відповідати, що є обов`язковою підставою для відмови у його задоволенні, апеляційний суд не дає оцінку решті доводів апеляційної скарги, тому що вони можуть бути дослідженні та оцінені лише за умови правильного визначення кола осіб, які беруть участь у справі, їх процесуального статусу, що узгоджується із встановленим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом на справедливий суд, яке включає, зокрема право на доступ до суду (щодо прав і обов`язків «цивільного характеру») і передбачає надання особі відповідних процесуальних гарантій здійснення її прав у суді першої інстанції (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02 від 08 квітня 2010 року).
З цих же міркувань апеляційний суд відхиляє доводи представника позивачів – адвоката Путіліна Є. В. про те, що ОСОБА_4 була повідомлена про час і місце розгляду справи, подавала заяву про розгляд спри без її участі, у вирішенні спору покладалась на розсуд суду, за життя рішення не оскаржувала, що свідчить про її згоду з рішенням суду першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 174 ЦПК України у чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції редакції позивач може відмовитися від позову, а відповідач – визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, пред`явлення позову не до тієї особи, яка має за ним відповідати, унеможливлює прийняття судом визнання позову відповідачем, а невизначена позиція щодо предмета спору (покладання на розсуд суду) третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, яка має бути відповідачем у справі, не має правового значення.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 222 ЦПК України у тій же редакції особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді. 
Частина перша статті 294 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, встановлювала, що особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. 
У справі немає розписки ОСОБА_4 про отримання рішення суду першої інстанції, а відтак підстав стверджувати про її згоду з цим рішенням також немає.
Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, – 

постановив:

       Апеляційну скаргу представника правонаступника ОСОБА_4 
ОСОБА_5 – адвоката Вдовцова С. П. задовольнити.
       Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року скасувати і постановити нове судове рішення.
       У позові  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 до Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,  ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку відмовити.
        Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       (Повний текст судового рішення виготовлено 21 лютого 2022 року).

       Головуючий                                                 О. С.         Панасюк

       Судді:                                                        О. Ю. Береговий

                                                                       Т. М. Шемета