ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2022 року	Львів	Справа № 260/4064/21 пров. № А/857/21850/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Гудима Л.Я., Коваля Р.Й. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року (суддя - Рейті С.І., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Ужгород, дата складання повного тексту - 28.10.2021р.), 
в адміністративній справі №260/4064/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, 
про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

                                                                встановив: 

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (далі - ГУ НП в Закарпатській області), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив: 1) визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невиплати частини одноразової грошової допомоги в розмірі 755,58 гривень та зобов`язати відповідача виплатити позивачу 755,58 гривень, як частину невиплаченої одноразової грошової допомоги; 2) зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку на користь позивача з 14.04.2021 року по день фактичного розрахунку за затримку розрахунку при звільненні; 3) стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. 
Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки належних виплат при звільненні у сумі 1732,77 грн., з відрахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 21 жовтня 2021 року в частині задоволених позовних вимог не погодився відповідач ГУ НП в Закарпатській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому вважає рішення суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог відповідач покликається на те, що суд першої інстанції помилково не врахував, що одноразова грошова допомога є виплатою, яка здійснюється не під час, а після звільнення та не може бути віднесена до сум, що підлягають виплаті при звільненні. Зазначає, що судом до спірних правовідносин безпідставно застосовано положення ст.117 КЗпП України та не взято до уваги спеціальний нормативно-правовий акт. 
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати в частині задоволених позовних вимог оскаржене рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Із зазначеним рішенням суду першої інстанції від 21 жовтня 2021 року також не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що суд першої інстанції у частині задоволених позовних вимог ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також  неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому вважає рішення суду незаконним і таким, що підлягає зміні в частині задоволених позовних вимог з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
Позивач обґрунтовуючи апеляційні вимоги твердить, що суд першої інстанції безпідставно врахував позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 26.06.2019 року в справі №761/9584/15-ц оскільки, наявні в ній та у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року правовідносини не є аналогічними, різняться суми та періоди затримки роботодавцем розрахунку при звільненні водночас, зазначає про подібність вказаних правовідносин. З урахуванням такого вважає, що визначена судом першої інстанції сума компенсації за затримку при звільненні не відповідає принципу розумності та справедливості. Зазначає також, що рішення суду в частині зменшення розміру компенсації витрат на правничу допомогу є немотивованим. Просить звернути увагу, що позивачем надано всі документи про понесені витрати на надання правової допомоги. 
За результатами апеляційного розгляду позивач просить змінити оскаржене рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року в частині задоволених позовних вимог та стягнути з ГУ НП в Закарпатській області середній заробіток за час затримки належних виплат при звільненні у сумі 94725,01 грн., з відрахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10500 грн.. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що обидві апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в період з 2006р. по 2021р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та Національній поліції України, а з жовтня по листопад 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. 
У січні 2016 року ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 11). 
Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 12.04.2021 року №82 о/с майора поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого управління ГУ НП в Закарпатській області звільнено зі служби в поліції з 14 квітня 2021 року, на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням (а.с. 9). 
Позивач 20.08.2021 року звернувся до начальника ГУ НП в Закарпатській області із заявою в якій просив повідомити про причини невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та вжити заходів щодо такої виплати (а.с. 10). 
Таку одноразову грошову допомогу у розмірі 49616,35 грн. позивачеві було виплачено 11.10.2021 року (а.с. 36-39). 
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати частини одноразової грошової допомоги в розмірі 755,58 грн. та несвоєчасної виплати одноразової грошової допомоги, звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи правові позиції Верховного Суду, непроведення з вини відповідача виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Одноразову грошову допомогу як особі, яка звільняється із служби в поліції за власним бажанням у розмірі 25 відсотків за кожний повний календарний рік служби, позивачеві у повному обсязі було виплачено лише 11.10.2021, хоча днем звільнення є 14.04.2021 року. Разом з тим, враховуючи суму коштів, що була несвоєчасно виплачена позивачу при звільненні, приблизна оцінка розміру майнових втрат останнього, пов`язаних із такою затримкою, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, за розрахунком суду становить 1732,77 грн.. Також суд першої інстанції вважав, що виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, із врахуванням складності справи розмір витрат на правову допомогу , що підлягає стягненню в користь позивача становить 1000 грн.. 
Суд апеляційної інстанції, враховуючи приписи статті 308 КАС України щодо меж перегляду справи апеляційним судом, погоджується із висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002). 
Відповідно до статті 102 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 року (далі - Закон №580-VIII), пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 
За визначенням частини 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 09.04.1992 року (далі - Закон №2262-XII), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 
Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей». 
Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260, грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Згідно пункту 7 розділу VI Порядку №260, у наказі про звільнення підрозділом кадрового забезпечення в разі необхідності виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зазначається стаж служби для її виплати. 
З аналізу наведених вище положень нормативно-правових актів чітко прослідковується, що одноразова грошова допомога виплачується при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, тому покликання відповідача, що одноразова грошова допомога є виплатою, яка здійснюється не під час, а після звільнення та не може бути віднесена до сум, які підлягають виплаті при звільненні є помилковими та засновані на хибному тлумаченні норм матеріального права. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства. 
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення. Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). 
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Вимогами ст.117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Колегія суддів звертає увагу, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти винагороду у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, а також інші компенсаційні та заохочувальні виплати, встановлені вимогами законодавства та колективним договором, право працівника на одержання яких є безумовним і не залежить від поведінки роботодавця та/або працівника. (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). 
Крім того, як вже було зазначено вище, статтею 9 Закону України №2262-ХІІ та пунктом 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 року передбачено, що поліцейським, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 
Отже, зазначена грошова допомога нерозривно пов`язана з фактом звільнення і є для цілей застосування статей 116 та 117 КЗпП сумою, що належить працівникові від підприємства, установи, організації. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що указані законодавчі акти визначають, що така допомога виплачується особам, які «звільняються» зі служби. Отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. 
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29.01.2020 року в справі №440/4332/18, від 13.02.2020 року в справі №809/698/16, від 06.03.2020 року в справі №1240/2162/18, від 27.04.2020 року в справі № 812/639/18, від 22.05.2020 року в справі №320/1263/19, від 30.09.2020 року у справі №821/952/17. 
Так, як встановлено судом, днем звільнення позивача є 14.04.2021 року. Разом з тим, одноразову грошову допомогу як особі, яка звільняється із служби в поліції за власним бажанням у розмірі 25 відсотків за кожний повний календарний рік служби, згідно довідки управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Закарпатській області від 07.10.2021 року №771/106/5-2021 нараховано позивачеві в розмірі 50371,93 грн. та у повному обсязі було виплачено лише 11.10.2021 року. 
Таким чином, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що непроведення з вини відповідача виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Щодо покликань позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно врахував позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 26.06.2019 року в справі №761/9584/15-ц оскільки, наявні в ній та в оспорюваному рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року правовідносини не є аналогічними, адже різняться суми та періоди затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). 
Водночас чинне законодавство не встановлює вимоги аналогічності чи тотожності спірних правовідносин до відносин щодо яких викладені висновки в постановах Верховного Суду, такі правовідносини повинні бути подібними. Термін «подібні правовідносини» може означати як такі, що мають лише певні спільні риси, так і правовідносини, що є аналогічними (тотожними), тобто такими самими як інші. Подібність правовідносин визначається за їх елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом. 
Вочевидь, правовідносини в обох справах не є аналогічними (тотожними) за суб`єктним, об`єктним, змістовним критеріями та фактичними обставинами справи. Проте процесуальний закон і не вимагає такої тотожності, а вказує на необхідність встановити лише їх подібність. 
Подібність правовідносин в обох справах наявна, оскільки в оспорюваному рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі №761/9584/15-ц спір виник між роботодавцем та працівником з трудових правовідносин, стосується компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Тому відмінність в сумах та періодах затримки розрахунку при звільненні не є визначальними обставинами, які б свідчили про помилковість врахування позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі №761/9584/15-ц при ухваленні оспорюваного рішення суду першої інстанції від 21 жовтня 2021. 
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. 
Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. 
Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. 
Судом враховано, що затримка (прострочення) виплати одноразової грошової допомоги (заборгованості) була пов`язана з відсутністю бюджетних асигнувань. Водночас сама виплата одноразової грошової допомоги була здійснена відповідачем 11.10.2021 року. 
Встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. 
Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2021 рік можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. 
Зазначений розрахунок не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. 
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що розрахунок суми заборгованості здійснений судом першої інстанції, який становить 1732,77 грн., заснований на об`єктивному критерії визначення розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, є справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, враховуючи період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах. 
Апеляційний суд також враховує, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч.3 ст.139 КАС України). 
Водночас суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. 
За змістом ч.5 ст.134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до ст.17 Закону України №3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V). 
Верховний Суд у постанові в справі №922/3812/19 зазначив, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. 
Відповідно до пункту 4.1. наданого позивачем договору про надання правничої допомоги б/н від 06 вересня 2021 року укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістенс Груп», клієнт зобов`язується сплатити адвокатському об`єднанню вартість юридичних послуг із розрахунку 1500,00 (одна тисяча п`ятсот) гривень за одну годину роботи адвоката, а також із розрахунку сум визначених у додаткових угодах, які є невід`ємною частиною Договору (а.с. 45). 
Водночас в наданих суду розрахунку вартості витрат на правничу допомогу від 19.10.2021р. (а.с. 49) та звіту про надання правничої допомоги від 19.10.2021р. (а.с. 50) всього надано правничої допомоги на суму 10500 грн. 00 коп. та витрачено часу 8 годин 00 хвилин, що в перерахунку за одну годину становить 1312 грн. 50 коп.. Разом з тим сума прописом зазначена тринадцять тисяч сто п`ятдесят гривень. 
Також відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг адвокатське об`єднання надало клієнту правничу допомогу під час представництва останнього при розгляді справи №260/4064/21 Ужгородським міськрайонним судом (а.с. 48), однак вказана справа розглядалася, а оскаржуване рішення ухвалено Закарпатським окружним адміністративним судом. 
При вирішенні питання щодо розподілу витрат, в контексті критеріїв, визначених у ч.5 ст.134 КАС України, суд враховує, що адміністративна справа №260/4064/21, в силу пункту 2 частини 6 статті 12 КАС України, є справою незначної складності та розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
Крім того апеляційний суд зазначає, що спори даної категорії справ є типовими, підготовка таких позовних заяв не потребує значних зусиль та часу. 
Таким чином колегія суддів констатує, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду справи №260/4064/21 - не є належним чином обґрунтованою та завищеною у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг і витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу. 
Враховуючи наведене, виходячи із конкретних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підпадає під критерій розумності та відповідає ціні позову, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 1000 грн.. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи обох апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд - 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року в адміністративній справі №260/4064/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Р. Й. Коваль