ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 січня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/3202/20
Головуючий у першій інстанції - Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/180/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючої - судді - Харечко Л.К.
суддів -  Мамонової О.Є.,  Шитченко Н.В.,
секретар - Поклад Д.В.,  

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко Сергій Миколайович, ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнка Сергія Миколайовича на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2021 року, повний текст якого складений 24.09.2021 у м. Чернігів, 

                                           У С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним, обґрунтовуючи вимоги тим, що він не мав наміру укладати договір дарування, вважав даний правочин договором довічного утримання, оскільки за наслідками його укладення мав на меті отримання матеріального утримання та догляду, які йому обіцяв відповідач. Щодо правового обґрунтування предмету та підстав заявленого позову посилався на положення ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, а також п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 18.06.2014 у справі № 6-69цс14, від 21.10.2015 у справі № 6-202цс15, від 02.12.2015 у справі № 6-2087цс15, від 16.03.2016 у справі № 6-93цс16, від 27.04.2016 у справі № 6-372цс16.   Позивач вказував, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 сина - ОСОБА_4 він страждав на посттравматичний синдром і у нього розвилася депресія, загострилися хронічні хвороби, він постійно звертався за медичною допомогою, а також почав періодично зловживати спиртними напоями, внаслідок чого погіршився його психоемоційний стан, виникали сварки з колишньою дружиною ОСОБА_3 , з якою позивач проживав та проживає у спірній квартирі. 
Орієнтовно у червні 2018 року до позивача звернувся його троюрідний племінник ОСОБА_2 , який, зловживаючи довірою ОСОБА_1 та користуючись вищевказаними обставинами та станом останнього, запропонував укласти договір довічного утримання та передати йому у власність належну позивачеві частину спірної квартири, взамін чого обіцяв надавати йому регулярну матеріальну допомогу та догляд. На підтвердження своїх намірів щодо укладення договору довічного утримання, відповідач у період з червня по серпень 2018 року систематично купував ОСОБА_1 продукти харчування, ліки та обіцяв у подальшому надавати допомогу до дня його смерті у разі укладення між ними договору довічного утримання, на що позивач погодився. У приміщенні нотаріальної контори у день укладення договору він не перебував, а сидів у автомобілі, при цьому до нотаріуса ходив ОСОБА_2 , після чого запропонував ОСОБА_1 підписати не заповнені аркуші паперу (які саме не пам`ятає), запевнивши в тому, що цього достатньо, а в подальшому нотаріус виготовить договір довічного утримання без присутності сторін. Довіряючи ОСОБА_2 , позивач поставив підпис на чистих аркушах паперу, оскільки був впевнений в укладенні саме договору довічного утримання, а не іншого правочину. Примірник договору позивач не отримував, після його укладення продовжує проживати і зареєстрований у спірній квартирі, що є його єдиним житлом, сплачує комунальні послуги. Про укладення оспорюваного договору власниця іншої 1/2 частини квартири ОСОБА_3 повідомлена не була. 
З дня укладення договору до лютого 2020 року відповідач надавав ОСОБА_1 деяку допомогу та догляд, однак у березні 2020 року він повідомив, що строк дії договору закінчився, позивач не є власником квартири, втратив право користуватися нею та повинен її звільнити. Одночасно ОСОБА_2 почав чинити моральний тиск ОСОБА_3 , просив подарувати йому належну їй 1/2 частину цієї квартири, погрожував створенням нестерпних умов проживання.
Після отримання у приватного нотаріуса Матвієнка С.М. примірника укладеного договору позивачу стало відомо, що він припустився помилки, уклавши з відповідачем не договір довічного утримання, а договір дарування єдиного належного йому житла. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про наявність підстав для задоволення позову та визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статей 215, 229 ЦК України. 
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 17.08.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1234. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору та 5000 грн витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись з  рішенням суду першої інстанції третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко С.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність рішення вимогам статті 263 ЦПК України, порушення норм процесуального права, неналежне з`ясування обставин справи та надання їм правової оцінки, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, поклавши судові витрати на позивача. 
Матвієнко С.М. вказує, що позивач визнав той факт, що був у нотаріуса і його підпис у журналі про вчинення нотаріальних дій належить саме йому. Дійшовши висновків про наявність обставин, що свідчать про укладення позивачем оспорюваного договору під впливом помилки, суд не врахував практики застосування правових норм у подібних справах, зокрема, висновків ВПВС у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10123/14-ц, ВС у постанові від 13.02.2020 у справі № 756/6516/16-ц. 
Крім того, за доводами апелянта, суд безпідставно надав перевагу показанням свідків сторони позивача та не взяв до уваги пояснень інших свідків, а саме помічниць нотаріуса, які підтвердили безпосередню присутність ОСОБА_1 у приміщенні нотаріальної контори, його пересування без сторонньої допомоги і не на інвалідному візку, дотримання нотаріусом Матвієнком С.М. вимог закону під час процедури укладення та посвідчення договору дарування. Натомість, доводи позивача про те, що до нотаріальної контори він не заходив, сидів весь час у машині і підписав запропоновані відповідачем чисті аркуші паперу - не підтверджені жодними належними доказами. Після укладення оспорюваного договору відповідач сплатив всі обов`язкові платежі, зареєстрував право власності на належну йому частку квартири. При цьому комунальні послуги не сплачував та не зареєструвався у квартирі оскільки сторони домовились про подальше проживання в ній позивача до його смерті.   
Апелянт також зазначає, що твердження позивача про смерть його сина у 2016 році внаслідок поранення, отриманого в зоні АТО, не відповідають дійсності. Насправді в АТО вибув онук позивача у 2019 році, а його син, який помер у 2016 році, ніколи там не був. Після смерті сина позивач мав намір саме подарувати свою частину квартири ОСОБА_2 , оскільки його відносини з колишньою дружиною, співвласницею квартири ОСОБА_3 значно погіршились. Звертає увагу, що з пояснень свідків самого позивача випливає, що приблизно до 2020 року останній мав змогу самостійно пересуватися та не був схожий на людину, яка потребувала сторонньої допомоги та догляду.           
Таким чином, на думку Матвієнка С.М. , матеріали справи та вищевказані обставини у сукупності свідчать про усвідомлення ОСОБА_1 істотних  умов договору дарування частини квартири та правових наслідків його укладення, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права, задовольняючи позов та визнаючи договір дарування недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, фактично констатував допущення  приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком С.М. грубих порушень діючого законодавства, що регулює нотаріальну діяльність в Україні.    
У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Кравченка В.В. просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважає її необґрунтованою, надуманою, такою, що не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, не спростовує висновків суду першої інстанції, не ґрунтується на належних та допустимих доказах.
Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні мотивам позовної заяви. Апелянт вказує, що ані стороною відповідача, ані третьою особою не було надано жодного належного та допустимого доказу на спростування предмета та підстав позову. Висновок суду про доведеність тієї обставини, що позивач насправді мав намір замість належної йому частини квартири отримати від відповідача догляд та довічне утримання, є правильним, та таким, що ґрунтується на матеріалах справи, показах свідків та письмових доказах, і відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах ВСУ від 18.06.2014 у справі № 6-69цс14, від 21.10.2015 у справі № 6-202цс15, від 02.12.2015 у справі № 6-2087цс15, від 16.03.2016 у справі № 6-93цс16, від 27.04.2016 у справі № 6-372цс16, ВС від 14.07.2021 у справі № 552/7241/17, від 13.05.2021 у справі № 126/2609/19, від 29.06.2021 у справі № 456/1379/19, від 08.10.2021 у справі № 295/12881/20. 
Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просить її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказує, що ОСОБА_1 без будь-якого примусу,  добровільно звернувся до нотаріуса для укладення те посвідчення оспорюваного договору дарування, сам надав усі необхідні документи, підписав договір добровільно та власноручно. Нотарусом проведено дану нотаріальну дію у присутності сторін, після чого відповідач зареєстрував право власності на набуту ним частину квартири у встановленому законом порядку. Укладаючи договір дарування позивач повністю усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення. Зміна його рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому,тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. 
Відповідач звертає увагу, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою висновки ВПВС у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, ВС у постанові від 13.02.2020 у справі № 756/6516/16-ц.         
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 не скористалась.
Вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, доводи, викладені у відзивах на апеляційну скаргу та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2021 року вимогам ст.263 ЦПК України відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,  що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 10 липня 2015 року (т. 1 а.с. 15), позивачу належала на праві власності 1/2 частина двокімнатної квартири, загальною площею 43,0 кв.м., житловою - 24,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Інша 1/2 частина вказаної квартири належить ОСОБА_3 , яка є колишньою дружиною позивача ( т.1 а.с. 14).
17 серпня 2018 року ОСОБА_1    подарував ОСОБА_2 належну йому 1/2 частину вищевказаної  квартири на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1234 (т. 1 а.с. 16-17).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 206944544 від 16.04.2020 квартира за адресою АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності в рівних частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 18).
Встановлено, та не заперечується відповідачем, що після укладення оспорюваного договору дарування позивач залишився проживати у подарованій ним частині квартири разом з ОСОБА_3 , в якій і зареєстроване його місце проживання, що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг ЧМР № 09-05/2630 від 14.07.2020 (т.1 а.с. 210). ОСОБА_2 у вказаній квартирі не зареєстрований, його місце проживання станом на 27.04.2020 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 96). Також позивач продовжив сплачувати комунальні послуги у спірній квартирі (т.1 а.с. 24-35). 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2021 у справі № 204/1291/20, а також у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-93цс16, у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №758/463/15-ц, від 20 травня 2020 року у справі №591/7117/17, від 09 листопада 2020 року у справі №2-2284/09, які суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні врахував правильно.
Так, позивач ОСОБА_1 є особою похилого віку, на час укладення оспорюваного договору йому виповнилося 72 роки. 
Відповідно до свідоцтв про смерть (т.1 а.с. 19,20), ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 47 років помер син позивача ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 18 років у місті Сіверськ Бахмутського району Донецької області помер онук позивача ОСОБА_6 , який, згідно з копією витягу з наказу командира ВЧ А1815 від 06.09.2019 № 219 вибув в зону АТО з 08.09.2019 (т. 1 а.с. 23). Смерть рідної людини позивач вказував як причину виниклого депресивного стану, погіршення стану здоров`я, загострення  хронічних захворювань наявність яких підтверджується медичною документацією (т. 1 а.с. 36-84).
Задовольняючи позов та визнаючи договір дарування будинку недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , будучи особою похилого віку, через перебування в депресивному стані, погіршення стану здоров`я, потребу у сторонній допомозі, яку йому надавав і обіцяв продовжувати надавати до дня смерті відповідач, погодився на передачу частини квартири, яка є його єдиним житлом, в якому він і продовжив проживати після укладення договору та оплачувати комунальні послуги, мав на меті отримати піклування, забезпечення його допомогою, а тому позивач неправильно сприймав обставини правочину, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором.
Колегія суддів з такими висновками Деснянського районного суду м. Чернігова погоджується.
Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими  обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин, частина перша статті 229 та статті 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
У апеляційній скарзі нотаріус Матвієнко С.М. посилається на те, що у справі відсутні докази того, що позивач вчинив оспорюваний правочин під впливом помилки.
Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 вважав, що при укладенні оспорюваного правочину було узгоджено надання йому ОСОБА_2 догляду та матеріальної допомоги. Отже, фактично позивач помилився відносно правової природи правочину.
Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність у ОСОБА_1 іншого нерухомого майна, отже спірне майно є його єдиним житлом, про що свідчить відсутність фактичної передачі обдарованому дарунку за оспорюваним договором дарування. При цьому, після вчинення договору дарування, ОСОБА_1 залишився проживати у спірній квартирі та зареєстрований за вказаною адресою. В свою чергу, ОСОБА_2 за вказаною адресою не зареєстрований.
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 18 травня 2020 року у справі № 742/2011/17, від 29 листопада 2021 у справі № 204/1291/20. Доводи апеляційної скарги про неврахування районним судом правових висновків, викладених у постанові ВПВС у постанові від 11 вересня 2019 у справі № 487/10123/14-ц, ВС у постанові від 13 лютого 2020 у справі № 756/6516/16-ц є безпідставними, оскільки обставини, встановлені судом у цих справах не є аналогічними обставинам справи, що розглядається.   
Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача про те, що до нотаріальної контори він не заходив, сидів весь час у машині і підписав запропоновані відповідачем чисті аркуші паперу - не ґрунтуються на  жодних належних доказах та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Натомість, вказані доводи спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, поясненнями свідків та встановленими у справі обставинами. Твердження нотаріуса Матвієнка С.М. в цій частині, а також щодо дотримання ним вимог закону під час процедури укладення та посвідчення договору дарування є слушними та стороною позивача не спростовані.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,
апеляційний суд, 
                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнка Сергія Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови суду складений 25.01.2022.

Головуюча                                                     судді: