Ухвала
Іменем України 
 
05 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 585/850/20
провадження № 51-6183ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2020 року та ухвалу Сумського  апеляційного суду від 01 листопада 2021 року,
 
встановив:
 
Згідно з вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2020 року визнано винуватими та засуджено за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі: ОСОБА_5 – на строк  7 років, ОСОБА_6 на строк 8 років.  
 
Сумський апеляційний суд ухвалою від 01 листопада 2021 року вирок місцевого суду залишив без змін.  

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень злочин вчинено за таких обставин. ОСОБА_6 7 лютого 2020 року близько 15:00 разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебували в будинку АДРЕСА_1 в ОСОБА_8 , яка є сестрою ОСОБА_9 та знайомою ОСОБА_6 , де спільно вживали спиртне. Близько 15:30 до будинку прийшов ОСОБА_10 . Під час спільного вживання спиртних напоїв між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 виникла сварка, яка переросла в бійку. Також у сварку втрутився ОСОБА_5 . У цей час у ОСОБА_6 виник намір на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Втілюючи свій намір, ОСОБА_6 наніс йому кілька ударів кулаком в обличчя та потягнув на себе, в результаті чого ОСОБА_10 впав на підлогу. Тоді ОСОБА_6 почав наносити потерпілому численні удари ногами в різні частини грудної клітки, тулуба і голови. Після цього ОСОБА_6 зупинився, а ОСОБА_10 сів на диван. Під час конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у ОСОБА_5 виник умисел заподіяти тілесні ушкодження останньому з метою помститися за образи щодо його сестри – ОСОБА_8 реалізуючи свій намір, діючи спільно з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 наніс ОСОБА_10 , який сидів на дивані,  почергово удари долонями в ділянку обличчя. Коли ОСОБА_5 зупинився,   ОСОБА_6 схопив ОСОБА_10 за одяг і потяг на себе, від чого той упав на підлогу, і став наносити йому удари в ділянку тулуба з обох сторін та удари в ділянку паху каблуком взуття, усвідомлюючи при цьому, що в проекції вказаної частини тіла розташовані життєво - важливі органи людини. В той час коли ОСОБА_6 зупинився, ОСОБА_5 наніс близько чотирьох ударів правою ногою в ліву частину тулуба потерпілого, усвідомлюючи при цьому, що в цій частині тіла розміщені життєво - важливі органи людини. Наступного дня близько 18:30   ОСОБА_10 був доставлений до Роменської ЦРЛ, де помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно висновком судово-медичної експертизи від 16 березня 2020 року № 36 в результаті ударів, завданих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ,   ОСОБА_10 отримав численні тілесні ушкодження в різні частини тіла, які належать до тяжких.  
 
Зокрема, тілесні ушкодження в ділянці грудної клітки супроводжувались численними переломами ребер з обох сторін по різним лініям, забоєм лівої легені, що викликало грубі порушення її каркасності, дихальної та серцево-судинної систем, що і стало безпосередньою причиною смерті. 
 
Наносячи ОСОБА_10 удари в різні частини тіла, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 усвідомлювали суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачали суспільно - небезпечні наслідки і бажали їх настання.
 
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичних обставини справи, просить ухвалу апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_5 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд. Доводи касаційної скарги фактично зводяться до невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання його особі та тяжкості вчиненого злочину. При цьому захисник вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не повною мірою взяли до уваги ряд обставин, які пом`якшують покарання, а тому призначене підзахисному покарання є суворим. Зокрема, на думку захисту судами не враховано, що ОСОБА_5 визнав винуватість у вчиненому, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, перебуває на обліку в обласній клінічній спеціалізованій лікарні з діагнозом «розлади психологічного розвитку – F88». Згідно з висновком психолога в нього виявлено «граничний ступінь інтелектуально-мнестичного розвитку, емоційно-вольова незрілість, педагогічно занедбаний». Крім цього, не враховано ступінь участі у вчиненні злочину ОСОБА_5 , а саме того, що не від його дій настала смерть потерпілого.  
 
Судові рішення щодо засудженого ОСОБА_6 не оскаржуються.
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має. 
 
Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
 
Доводи захисника щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, є необґрунтованими.
 
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.  
 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
 
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог кримінального закону,  врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який належить до тяжких злочинів, дані про особу засудженого, який раніше не судимий на підставі ст. 89 КК, за місцем проживання характеризується негативно, та відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання.  
 
Крім того, суд урахував обставини вчинення злочину, його наслідки у виді смерті людини, а також характер та зміст протиправних дій.
 
Узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винуватого без реального відбування призначеного йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК.
 
Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого злочину, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
 
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухвалення такого рішення. 
 
При цьому слушним є посилання суду на правову позицію викладену у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року згідно якою, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати вимоги й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.
 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що місцевий суд повною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, тобто дотримався загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК, у зв`язку з чим йому призначено покарання у межах санкції статті обвинувачення, яке є мінімальним.
 
Крім цього, суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи захисника, які є аналогічними касаційної скарги, в частині неврахування місцевим судом таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття і визнання винуватості та активне сприяння розкриттю злочину, обґрунтовано послався на те, що обставин, які пом`якшують покарання, місцевим судом не встановлено і матеріали кримінального провадження не містять та погодився з висновками місцевого суду, що, ОСОБА_5 з початку судового розгляду винуватість не визнав і відмовився давати показання, після викривальних показань відносно нього свідків виявив бажання дати показання, і лише перед судовими дебатами повідомив, що визнає винуватість в інкримінованому злочині, тому вказані обставини, які пом`якшують покарання не знайшли підтвердження під час судового розгляду.
 
Перебування ОСОБА_5 на обліку у спеціалізованій лікарні з діагнозом «розлади психологічного розвитку – F88» та висновки психолога не є тими обставинами, які унеможливлюють призначення йому покарання у виді позбавлення волі, яке місцевий суд призначив йому в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 121 КК. 
 
Оцінюючи сукупність досліджених доказів, проаналізувавши та оцінивши їх  місцевий суд встановив, що вони дають обґрунтовані підстави вважати, що спричиняючи удари ногами в область грудної клітини потерпілого, засуджені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 достеменно усвідомлювали суспільно небезпечний характер своїх дій і свідомо передбачали, що наслідком таких дій буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого.
 
Таким чином посилання захисника на відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів, що саме від нанесених ОСОБА_5 ударів настала смерть потерпілого є необґрунтованими, оскільки сукупність досліджених та проаналізованих доказів, не мають суперечностей, узгоджуються між собою та в сукупності підтверджують винуватість саме ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
         
Також обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, судами не встановлено і матеріали кримінального провадження не містять, а тому відсутні підстави для застосування ст. 69 КК.    
 
Доводи захисника, викладені у касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом доводам в апеляційної скарги, були  предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив. Розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.
 
На думку Суду, відсутні підстави для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення унаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і призначене покарання не є  несправедливим через його суворість. 
 
З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.
 
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2020 року та ухвалу Сумського  апеляційного суду від 01 листопада                 2021 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                         ОСОБА_3