ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 761/34196/18
провадження № 61-14079св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнко Юрій Петрович, на рішення Шевченківського районного суду 
міста Києва від 25 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Осаулова А. А., та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Савченка С. І., Мережко М. В., Фінагеєва В. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Банк «Фінанси та Кредит» про зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позову вказував, що 31 грудня 2014 року він уклав з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договір про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 370 днів у національній валюті № 300131/159435/370-14, за умовами якого передав банку грошові кошти у розмірі 97 000 грн з процентною ставкою 25,5 % річних та кінцевим строком повернення вкладу до
5 січня 2016 року. 
Крім того, 19 травня 2015 року він уклав з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договір про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті № 300131/49161/370-4, за умовами якого він передав банку грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США з процентною ставкою 9,6% річних та кінцевим строком повернення вкладу до 23 травня 2016 року.
Вказував, що постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 17 вересня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних, а постановою Правління НБУ від 17 грудня 2015 року відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації банку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 
від 18 грудня 2015 року прийнято рішення про початок процедури ліквідації
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку і передано їй усі повноваження.
25 грудня 2015 року йому виплачено гарантовану державою суму 200 000 грн з гривневого вкладу і частково із валютного вкладу, яка не відшкодовує йому коштів за обома вкладами у повному розмірі. Після виплати заборгованість банку перед ним складає 38 201,39 доларів США, що станом 
на 18 грудня 2015 року за офіційним курсом НБУ складає 897 350,65 грн.
29 грудня 2015 року він звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) із заявою про включення його до списку кредиторів на виплату всієї суми вкладу, однак листом від 20 січня 2016 року, який позивач отримав 
26 січня 2016 року, Фонд порекомендував йому звернутись з вказаною заявою безпосередньо до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
26 січня 2016 року позивач звернувся із заявою про включення його до списку кредиторів банку безпосередньо до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», однак отримав відмову у включенні до реєстру акцептованих вимог кредиторів з огляду на пропуск 30-тиденного строку подання заяви. 
Вважаючи неправомірними дії відповідача, просив зобов`язати уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» включити його грошові вимоги в сумі 897 350,65 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів у четверту чергу кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 31 грудня 2015 року та звернутися до виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із поданням про затвердження змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Шевченківського районного суд міста Києва від 25 березня 2019 року позов задоволено частково. 
Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 
(далі - Фонд) на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Ю. П. включити ОСОБА_1 до реєстру акцептованих вимог кредиторів у четверту чергу кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за договорами банківських вкладів (депозитів) № 300131/159435/370-14 від 31 грудня 
2014 року та № 300131/49161/370-14 від 19 травня 2015 року і звернутись до виконавчої дирекції Фонду із поданням про затвердження змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів щодо ОСОБА_1 .
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач 29 грудня 2015 року, тобто у встановлений законом 30-тиденний строк звернувся до Фонду із заявою про включення до реєстру кредиторів, проте у зв`язку зі зволіканням Фонду у розгляді такої заяви та фактичне надання відповіді щодо невідповідності поданої заяви вимогам, які висуваються до подібних заяв, фактично позбавив позивача можливості усунути вказані недоліки заяви та належним чином заявити про свої вимоги як кредитора до закінчення строку подання такої заяви.
Місцевий суд зазначив, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які містять інформацію про стан рахунків позивача на час розгляду справи, що унеможливлює задоволення позовних вимог в частині визначення суми коштів позивача для включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Ю. П. залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суд міста Києва від 25 березня 2019 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши про відповідність такого висновку обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач діяв добросовісно і розсудливо, а тому мав законні очікування на включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів та повернення банком коштів за вкладами без додаткового звернення із аналогічною вимогою до Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подали
У липні 2019 року уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнко Ю. П. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована помилковим незастосуванням судами попередніх інстанцій частини п`ятої статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), якою визначено, що у разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду. Суди попередніх інстанцій помилкового ототожнили уповноважену особу Фонду та Фонд, який не є належним суб`єктом прийняття заяв про вимоги вкладника до банку, тому дійшли помилкового висновку про дотримання позивачем визначеного частиною першою статті 49 вказаного Закону строку прийняття вимог кредиторів.
На думку заявника, суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся 26 січня 2016 року, тобто з пропуском строку, визначеного Законом № 4452-VI, тому відповідно до частини 8 статті 49 цього Закону вимоги позивача, які не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.
Також заявник вказує на неврахування судами попередніх інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15 березня 2018 року у справі № 910/8793/17 та від 3 квітня 2018 року у справі № 910/15373/17, відповідно до яких встановлений частиною першою статті 49 Закону № 4452-VI строк пред`явлення вимоги до уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації банку є граничним та поновленню не підлягає, а пропуск цього строку є підставою для відмови у задоволенні позову про зобов`язання уповноваженої особи визнати вимоги кредитора банку.
Позиція інших учасників справи
У грудні 2019 року ОСОБА_1  подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та додержання норм процесуального права, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін. 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 24 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 31 грудня 2014 року ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір-заяву № 300131/159435/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 370 днів в національній валюті, за умовами якого позивач розмістив на вкладному рахунку грошові кошти у розмірі 97 000 грн строком з 31 грудня 
2014 до 5 січня 2016 року зі сплатою вкладнику процентів за користування коштами у розмірі 25,50% річних.
19 травня 2015 року ОСОБА_1 і ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали договір-заяву № 300131/49161/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті, за умовами якого позивач розмістив на вкладному рахунку грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США строком з 19 травня 2015 року до 23 травня 2016 року зі сплатою вкладнику процентів за користування коштами у розмірі 9,60% річних.
Правління НБУ постановою від 17 вересня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесло до категорії неплатоспроможних, а постановою від 17 грудня 2015 року - відкликало банківську ліцензію та розпочало процедуру ліквідації банку.
На підставі вказаних постанов виконавча дирекція Фонду 18 грудня 2015 року прийняла рішення про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і призначила уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку, передавши їй відповідні повноваження.
Судами встановлено, що позивач як вкладник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 
25 грудня 2015 року отримав гарантовану державою суму вкладу 
у розмірі 200 000 грн.
Крім того, суди встановили, що інформація про ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» опублікована у газеті «Голос України» № 242 (6242) від 23 грудня 
2015 року, а відтак прийняття вимог кредиторів для їх подальшого акцептування здійснювалось відповідно до вимог частини п`ятої статті 45 Закону № 4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії у газеті «Голос України» - з 23 грудня 2015 року до 21 січня 2016 року.
29 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Фонду із заявою про включення до реєстру кредиторів, яка отримана Фондом 31 грудня 2015 року, однак листом від 20 січня 2016 року Фонд повідомив позивача про необхідність звернення із такою заявою до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію 
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
Отримавши вказаного листа, позивач 26 січня 2016 року подав відповідну заяву уповноваженій особі Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит», яка листом від 2 лютого 2016 року відмовила у включенні його до реєстру кредиторів з підстав пропуску 30-тиденного строку для пред`явлення такої вимоги.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнко Ю. П., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 25 червня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Згідно зі статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.
Отже випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.
Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 4452-VI тут і надалі в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин,протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб - вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.
Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебігу ліквідаційної процедури (частина четверта статті 49 Закону № 4452-VI).
Згідно з частиною першою статті 49 Закону № 4452-VIФонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.
Отже про свої вимоги до банку кредитор зобов`язаний заявити у межах 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку.
Таке обмеження строку звернення спрямоване не на позбавлення права кредиторів банку, якими є у значній кількості фізичні особи, а на дисциплінування кредиторів у виконанні своїх обов`язків щодо прояву волевиявлення на отримання від банку, що ліквідується, виконання грошового зобов`язання.
Обмеження надзвичайно коротким строком кредиторів у зверненні з вимогами про включення до реєстру акцептованих кредиторів з урахуванням процедури доведення до відома кредиторів про зміну правового статусу банку без можливості поновлення такого строку, якщо його пропущено з причин, що є поважними і не залежали від волі та дій кредитора банку, не є необхідним у правовій державі. Таке обмеження буде непропорційним і неправомірним обмеженням прав кредиторів та неправомірним втручанням у право на мирне володіння своїм майном, у здійснення майнових прав.
Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 29 серпня 2018 року у справі № 755/17365/15- ц (провадження № 14-296цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 456/450/16-ц (провадження № 14-653цс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 553/1642/15-ц (провадження № 14-207цс18) зазначено, що 
«у статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).
Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення від 20 листопада 1995 року в справі «Прессос Компанія Навєра С. А. та інші проти Бельгії»).
Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, суд визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на «мирне володіння [його] майном» в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу (рішення від 12 листопада 2002 року у справі «Звольски та Звольська проти Республіки Чехія»)».
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що банк і Фонд були обізнані з кредиторськими вимогами позивача, оскільки йому 
25 грудня 2015 року здійснена виплата гарантованої суми у розмірі 200 000 грн, а 29 грудня 2015 року він подав заяву до Фонду про включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
Також суди встановили, що Фонд отримав заяву ОСОБА_1 про включення до реєстру кредиторів 31 грудня 2015 року, проте відповідь про необхідність звернення з такою заявою безпосередньо до уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації банку Фонд надав листом № 21-036-3615/16 
від 20 січня 2016 року, тобто через 20 календарних днів. 
Вказані обставини суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали зволіканням Фонду у розгляді заяви позивача та дійшли правильного висновку про те, що позивач діяв добросовісно і розсудливо, тому мав законні очікування на включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів та повернення банком коштів за вкладом без додаткового звернення із аналогічною вимогою до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку.
Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та дійшовши висновку про часткове задоволення позову, порушень норм матеріального та процесуального законодавства при розгляді цієї справи не допустили.
Доводи касаційної скарги про помилкове незастосування судами попередніх інстанцій частини п`ятої статті 45 Закону № 4452-VI та безпідставне ототожнення уповноваженої особи Фонду та Фонду відхиляються касаційним судом, оскільки суди попередніх інстанцій не вважали Фонд належним суб`єктом розгляду заяви про включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, проте врахували зволікання цього органу у розгляді заяві позивача (20 днів) та повідомлення позивача про необхідність звернення з такою заявою до уповноваженої особи Фонду (працівника цього органу) після сливу строку, визначеного частиною першою статті 49 Закону № 4452-VI. Апеляційний суд правильно зазначив, що такі дії Фонду можуть призвести до непропорційного і неправомірного обмеження прав ОСОБА_1 , що є недопустимим у правовій державі.
Доводи касаційної скарги про те, що звернення позивача з відповідною заявою до уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації банку з пропуском строку, визначеного статтею 49 Законом № 4452-VI, має наслідком невключення його вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів, спростовуються висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах 
від 29 серпня 2018 року у справі № 755/17365/15- ц (провадження № 14-296цс18), 
від 20 березня 2019 року у справі № 456/450/16-ц (провадження № 14-653цс18).
Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15 березня 2018 року у справі № 910/8793/17 та від 3 квітня 2018 року у справі № 910/15373/17, відхиляються касаційним судом, оскільки вказані постанови прийняті Верховним Судом за інших фактичних обставин, ніж ті, що встановлені судами попередніх інстанцій у цій справі.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК 
України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, судові 
рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про 
захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнко Юрій Петрович, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук