ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1510/22 Справа № 192/25/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Тітова О. О. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Солонянської селищної ради Дніпровського району про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , яка є законним представником ОСОБА_2 в якій просив виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації та судові витрати покласти на відповідачів.
Позов мотивовано тим, що 08 грудня 2016 року позивач в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 07 березня 2007 року. Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання в ньому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення відповідно до положень ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст. 114 ЖК УРСР, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки відповідачі не відносяться до виключного переліку осіб, яким надається інше житлове приміщення. Відповідачі не виконали законних вимог банку відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК УРСР щодо добровільного звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, тому АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду.
Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.
В апеляційний скарзі АТ КБ “ПриватБанк” просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 08 грудня 2016 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. на підставі договору іпотеки №247 виданого 07 березня 2007 приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округу Долгопятовою С.О. проведено державну реєстрацію права власності ПАТ КБ “ПриватБанк” на квартиру АДРЕСА_3 .
Відповідачу ОСОБА_1 , яка є законним представником дитини ОСОБА_2 11 березня 2020 складено вимогу якою запропоновано звернутись до АТ КБ «ПриватБанк» для укладення договору оренди нерухомого майна – кв. АДРЕСА_2 . У разі недосягнення згоди щодо оренди квартири, зазначено про вимогу протягом 30 днів з моменту отримання претензії, звільнити приміщення разом з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями із одночасним зняттям з реєстраційного обліку.
03 квітня 2020 ОСОБА_1 направлено рекомендований лист на адресу: АДРЕСА_4 .
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні №1619 від 26 грудня 2017 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.
Звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру шляхом позасудового врегулювання на підставі договору було здійснено ще у 2016 році у зв`язку з чим 08 грудня 2016 року приватним нотаріусом Вдовіною Л.Л. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за позивачем та 12 грудня 2016 року про це надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Письмова вимога банку датована 11 березня 2020 року та містила пропозицію ОСОБА_1 , яка є законним представником ОСОБА_2 укладення договору оренди спірної квартири. Адресою відповідача зазначена спірна квартира: АДРЕСА_5 . Згідно вимоги від 11 березня 2020 року лише у разі недосягнення згоди щодо оренди квартири банк вимагав протягом 30 днів з моменту отримання претензії добровільно звільнити квартиру разом з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями з одночасним зняттям з реєстраційного обліку.
Доказів направлення відповідачу вимоги від 11 березня 2020 року суду не надано, як не надано суду і доказів відмови відповідачів в укладенні договору оренди, належної позивачу квартири.
Реєстр згуртованих поштових відправлень – рекомендованих листів банку від 03 квітня 2020 не містить жодних ідентифікуючих ознак змісту поштових відправлень зазначеним в реєстрі особам. Крім того, судом встановлено, що лист на ім`я ОСОБА_1 направлено на відмінну від зазначеної у вимозі адресу: АДРЕСА_6 .
За таких обставин позов є недоведеним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.
За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.
Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39цс15, який за положеннями ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Доказів на підтвердження отримання відповідачами вимоги банку про виселення із спірної квартири суду надано не було.
Крім того, позивачем до суду не надано доказів придбання спірної квартири за рахунок кредиту (позики).
Отже, враховуючи, що банком не було надано суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про доведеність вимог банку та наявність правових підстав для виселення відповідачів із жилого приміщення не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності рішення суду, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є необґрунтованими, а також ці доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко