Постанова                                   
Іменем України                                 
16 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 204/2184/20
провадження № 61-14274св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бутенко Ольга Анатоліївна, на рішення Красногвардійського районного суду 
м. Дніпропетровська, у складі судді Дубіжанської Т. О., від 25 листопада 
2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., від 06 квітня 
2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2019 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за яким він надав у позику відповідачу грошові кошти в розмірі 1 000 000 грн на строк до 27 лютого 2020 року.
На час подання позову відповідач не виконала свого зобов`язання за договором та борг не повернула.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти 1 037 672 грн, з яких: 1 000 000 грн - сума позики, 25 902 грн - пеня відповідно до пункту 4 договору позики 
від 27 лютого 2019 року, 3 770 грн - 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання та 8 000 грн - інфляційне збільшення боргу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 
від 25 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 лютого 2019 року, в сумі 1 000 000 грн, 25 902 грн - пені за прострочення виконання зобов`язання, 3 770 грн - 3 % річних, 8 000 грн - інфляційних втрат, судові витрати у розмірі 10 376, 80 грн, а всього: 1 048 048, 80 грн.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав суду належні та допустимі докази виникнення між сторонами правовідносин за договором позики, тоді як доводи сторони відповідача ці докази не спростовують. 
Будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 , не підписувала договір, чи доказів підписання його іншою особою від її імені, суду не надано. 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду 
м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року залишено без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_2  - адвокат Бутенко О. А., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
19 серпня 2021 року представник ОСОБА_2  - адвокат Бутенко О. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на  рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 
2021 року у цивільній справі № 204/2184/20.
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2021 рокувідкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. Зупинено виконання оскарженого рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
У жовтні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що, заперечуючи факт існування між сторонами договірних відносин та факт підписання договору позики 
від 27 лютого 2019 року, стороною відповідача було заявлено клопотання про призначення у справі судової технічної та судової почеркознавчої експертиз. У задоволенні клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи судом першої інстанції було відмовлено внаслідок невідповідності визначених у клопотанні питань предмету доказування та невідповідності типу судової експертизи. Натомість судом було задоволено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи із обов`язковою явкою відповідача в судове засідання для відібрання експериментальних зразків підпису ОСОБА_2 . Однак у час, коли були призначені судові засідання відповідач з`явитися до суду не могла з причин психологічного та фізичного тиску на неї з боку позивача. Проте районний суд відмовляв у відібранні експериментальних зразків підпису поза межами судового засідання. 
Маючи намір самостійно провести почеркознавчу експертизу представником відповідача було подано до суду заяву про видачу зі справи оригіналу договору позики, в задоволенні якої судом було відмовлено з посиланням на відсутність доказів підтвердження повноважень представника, що спростовано матеріалами справи.
У зв`язку з викладеним відповідач була вимушена провести почеркознавчу експертизу на підставі копії договору позики від 27 лютого 2019 року, за результатами якої встановлено, що підпис в договорі позики від 27 лютого
2019 року від імені ОСОБА_2 , ймовірно виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.
При цьому до позову долучено копію паспорту ОСОБА_2 , який на час укладення договору позики був недійсним.
Суд відхилив питання сторони відповідача до позивача щодо наявності у ОСОБА_1 на день укладення спірного договору позики грошових коштів в сумі 1 000 000 грн та джерел їх походження.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2022 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Савченко Ю. О. подала відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2022 року продовжено 
ОСОБА_1 строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між сторонами 27 лютого 2019 року укладено договір позики, згідно пункту 1 якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність грошові кошти у сумі 1 000 000 грн (далі - договір позики).
Згідно пункту 2 договору, предмет позики - 1 000 000 грн переданий позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору. Підписання цього договору позичальником є підтвердженням отримання ним грошових коштів від позикодавця.
Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю всю суму боргу єдиним платежем в готівковій формі не пізніше 27 лютого 2020 року 
(пункт 3 договору позики).
У випадку несвоєчасного або не в повному обсязі повернення предмета позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку у формі пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення. За порушення грошового зобов`язання, на вимогу Позикодавця, позичальник також зобов`язується оплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від суми заборгованості (пункт 4 договору позики).
Належні та допустимі докази виконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення боргу за договором позики судам не надано.
Позиція Верховного Суду
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 заперечувала факт підписання договору позики від 27 лютого 2019 року, на підтвердження чого відповідачем було заявлено клопотання про призначення судових технічної та почеркознавчої експертиз.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
-          в підготовчому засіданні 22 червня 2020 року суд визнав явку відповідача ОСОБА_2 обов`язковою для надання пояснень по суті вимог позову ОСОБА_1 та одержання зразків її підпису, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи; 
-          в судове засідання 22 липня 2020 року відповідач ОСОБА_2 не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, натомість представник відповідача адвокат Курпіль А. М. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в розгляді іншої справи, яке було судом задоволено;
-          в судове засідання 10 серпня 2020 року, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, ОСОБА_2 не з`явилася, а присутній в засіданні її представник - адвокат Пугач А. В. повідомив суду, що забезпечить явку відповідача в наступне судове засідання для виконання вимог суду, а у випадку неявки ОСОБА_2 не заперечує щодо розгляду справи по суті. Відкладаючи розгляд справи, суд наголосив на необхідності добросовісного виконання ОСОБА_2 обов`язків покладених на неї судом, а саме явки для надання пояснень по суті спору, одержання зразків її підпису та роз`яснив наслідки їх невиконання;
-          в судове засідання 24 листопада 2020 року ОСОБА_2 не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила та ухвалами Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Курпіль А. М. про призначення судово-технічної та почеркознавчої експертизи відмовлено.
Суд першої інстанції врахував, що незважаючи на визнання її явки обов`язковою, ОСОБА_2 в судові засідання не з`являється без поважних причин, зразки підпису не надає. 
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з пунктом 11 частини третьої статті 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02 грудня 2010 року), і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення названого Суду у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20 січня 2011 року).
Відповідно до практики ЄСПЛ питання про те, чи є розумним строк розгляду справи, повинно оцінюватись в контексті конкретних обставин справи і з урахуванням критеріїв, встановлених практикою Суду, зокрема, складність справи, дій заявника й учасників справи, а також важливості можливого результату судового процесу для заявника (рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Kudla v. Poland»).
Головною метою принципу неприпустимості зловживання процесуальними правами є гарантування добросовісного використання учасниками справи своїх процесуальних прав, тобто з метою, для якої ці права надані, та у спосіб, визначений процесуальним законодавством, а також добросовісного виконання обов`язків, визначених законом або судом. 
Противагою добросовісності є зловживання процесуальними правами, яке має різні форми прояву та у кожному конкретному випадку потребує надання оцінки судом. Зловживанням процесуальними правами можуть бути визнані дії або бездіяльність учасника справи, які характеризуються ознакою видимої юридичної правомірності, однак використовуються з метою, що є протилежною або не відповідає тій, яку має переслідувати реалізація відповідного процесуального права або виконання обов`язку, визначеного законом або судом; сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій (бездіяльності), які складають зміст наданого процесуальним законодавством права (покладеного обов`язку), недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права або умисне використання процесуального права у спосіб, який суперечить завданню цивільного судочинства, з метою обмеження можливості реалізації прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ.
За змістом пункту 1.3 розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 
08 жовтня 1998 року № 53/5 (в редакції Наказу від 26 грудня 2012 року № 1950/5) для проведення почеркознавчої експертизи орган, який призначив експертизу, повинен надати експерту, у тому числі, експериментальні зразки підпису особи, яка підлягає ідентифікації.
Очевидно, що ОСОБА_2 , яка була представлена у справі адвокатами, не могла не розуміти необхідність надання зразків свого підпису для проведення почеркознавчої експертизи, однак у період із червня по листопад 2020 року до суду не з`явилась та не виконала покладеного на неї обов`язку. 
В справі відсутні докази на підтвердження поважних причин, які б перешкоджали явці ОСОБА_2 в судове засідання.
Присутні під час розгляду справи представники відповідача не вказували про будь-який тиск на ОСОБА_2 з боку позивача ОСОБА_1 , як причину неможливості її явки до суду.
Посилання заявника на відмову суду отримати експериментальні зразки підпису ОСОБА_4 поза межами судового засідання матеріалами справи не підтверджені.
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач звернулася із апеляційною скаргою до апеляційного суду, де заявила клопотання про призначення судової технічної експертизи для встановлення давності виконаних у договорі позики підписів та відповідності дати їх виконання даті укладення договору, в задоволенні якого ухвалою Дніпровського апеляційного суду 
від 06 квітня 2021 року було відмовлено.
Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації виконавця підпису у договорів позики, відповідач в апеляційному суді не заявляла.
Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій, надавши оцінку змісту договору позики від 31 березня 2019 року, врахувавши відсутність належних та допустимих доказів виконання ОСОБА_2 зобов`язань з повернення позики, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості, інфляційних втрат, а також 3% річних від простроченої суми та пені відповідно до пункту 4 договору позики від 31 березня 2019 року.
Касаційна скарга не міститься доводів щодо неправильного визначення судами попередніх інстанцій розміру заборгованості за договором позики, присудженої до стягнення.
Встановлення джерела походження коштів, переданих в позику не входить до предмету доказування у розглядуваній справі.
Рішення районного суду та постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо оцінки доказів, в межах підстав та предмету позову.
Суди попередніх інстанцій забезпечили справедливий і публічний розгляд справи, в якому кожна сторона, добросовісно використовуючи права та виконуючи процесуальні обов`язки, мала можливість доводити свої вимоги та заперечення. 
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доводи касаційної скарги, які спрямовані на необхідність прийняття нових доказів, переоцінку доказів у справі та встановлення нових обставин, підлягають відхиленню, з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції встановлені статтею 400 ЦПК України 
З цих підстав Верховним Судом не може бути прийнятий та врахований доданий до касаційної скарги новий доказ - висновок спеціаліста 
№ ED-1726-7-1836.21 від 05 серпня 2021 року.
При цьому, із заявою про отримання документів для проведення почеркознавчої експертизи представник відповідача - адвокат 
Бутенко О. А. звернулась до суду лише в липні 2021 року, тобто вже після перегляду справи апеляційним судом.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухваленоз додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом встановлено, що такі доводи висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бутенко Ольга Анатоліївна, залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 
від 25 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович