Номер провадження: 22-ц/813/2537/22 
Номер справи місцевого суду: 503/1642/20
Головуючий у першій інстанції Сердюк Б. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого: Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 11 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10015/0395 філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про повернення строкового банківського вкладу,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10015/0395 філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про повернення строкового банківського вкладу. В обґрунтування вказаних вимог в позовній заяві зазначив, що 16.06.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір строкового банківського вкладу «Класичний» №45080215, за умовами якого позивач вніс грошові кошти на вкладний (депозитний) рахунок відповідача в розмірі 5000 грн. на строк 7 днів з 16.06.2015 року по 23.06.2015 року. Зазначає, що відповідачем було відмовлено у видачі вказаних коштів через відсутність готівки та запропоновано відкрити новий депозит на строк з 24.06.2015 року до 01.07.2015 року. Коли позивач прийшов до відділення банку для отримання вказаних коштів, йому було відмовлено та повідомлено, що кошти в сумі 5000 грн. він отримав 23.06.2015 року. Таким чином, позивач вважає, що відповідач порушив свої зобов`язання за Договором №45080215 від 16.06.2015 року, тому просить стягнути з відповідача на його користь кошти за договором на вклад в розмірі 5000 грн., проценти, нараховані згідно умов договору в розмірі 750 грн. та пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 1250 грн
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 11 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1   до АТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10015/0395 філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про повернення строкового банківського вкладу відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Кодимського районного суду Одеської області від 11 лютого 2021 року скасувати та направити справу для розгляду іншим складом суду до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, з огляду на таке. Так, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач отримав кошти, які містились на депозитних рахунках, що підтверджується копією заяви від 23.06.2015 року на видачу готівки за договором №45080215 на вклад «Класичний» від 16.06.2015 року, в якій своїм підписом підтвердив отримання грошових коштів в розмірі 5000 грн. та копією заяви від 23.06.2017 року на видачу готівки за договором №45295715 на вклад «Довіра» від 23.06.2015 року, в якій своїм підписом підтвердив отримання грошових коштів в розмірі 10000 грн. ОСОБА_1 вважає, що підпис на заявах про отримання коштів не є підтвердженням отримання вказаних грошових коштів, а також вважає, що відповідачем у справі не було надано копії записів відеоспостереження, які б могли підтвердити або спростувати факт отримання позивачем коштів, а суд першої інстанції в свою чергу не витребував вказані докази у відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 11 лютого 2021 року залишити без задоволення, а рішення без змін посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно встановив природу правовідносин та прийшов до правильного висновку. Банк зазначає, що під час судового провадження сторони визнали факт укладення між Банком та ОСОБА_1 договору строкового вкладу (депозиту) № 45080215 від 16.06.2015 року. Банк посилається на те, що 23.06.2015 року на виконання вимог договору № 45080215 на вклад «Класичний» на ім`я позивача у відділенні Банку №10015/0395 в. АДРЕСА_1 повернуто депозит в сумі 5000 грн. на підставі заяви про видачу готівки № 45080215 від 23.06.2015 року. Заява ОСОБА_1 на видачу готівки № 45080215 від 23.06.2015 року є касовим документом, що підтверджує здійснення касової операції щодо повернення коштів в сумі 5000 грн. згідно договору банківського вкладу (депозиту) № 45080215 від 16.06.2015 року та відповідає всім вимогам щодо обов`язкових реквізитів до касового документу. Банк зазначає, що позивачу нараховані та виплачені проценти за договором банківського вкладу (депозиту), що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 , згідно якої 23.06.2015 року ОСОБА_1 виплачені відсотки в розмірі 10,97 грн. та цього ж дня Банком сплачено з нарахованих відсотків податок на доходи фізичних осіб в розмірі 2,79 грн. та військовий збір в сумі 0, 21 грн. АТ «Державний ощадний банк України» посилається також на те, що позивач в процесі розгляду справи не звертався з клопотанням з приводу отримання доказів на підтвердження своїх доводів, а тому посилання апелянта на записи з відеокамер є новою підставою позову.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10015/0395 філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про повернення строкового банківського вкладу, суд першої інстанції виходив з того, що Банк належно виконав взяті на себе зобов`язання за договором банківського вкладу (депозиту), повернув позивачу суму вкладу та виплатив проценти за користування ним, а позивач в свою чергу не спростував надані представником відповідача докази, окрім усного посилання, що кошти за спірним договором він не отримував.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено наступні договори банківського вкладу:
- 16.06.2015 року договір №45080215 на вклад «Класичний», згідно якого позивач вніс, а відповідач прийняв на вкладний (депозитний) рахунок на умовах договору кошти в розмірі 5000 грн. терміном до 23.06.2015 року;
-23.06.2015 року договір №45295715 на вклад «Довіра», згідно якого позивач вніс, а відповідач прийняв на вкладний (депозитний) рахунок на умовах договору кошти в розмірі 10000 грн. терміном до 23.06.2016 року.
Матеріалами справи також встановлено, що позивач отримав зазначені кошти, що підтверджується копією заяви від 23.06.2015 року на видачу готівки за договором №45080215 на вклад «Класичний» від 16.06.2015 року, в якій своїм підписом підтвердив отримання грошових коштів в розмірі 5000 грн. та копією заяви від 23.06.2017 року на видачу готівки за договором №45295715 на вклад «Довіра» від 23.06.2015 року, в якій своїм підписом підтвердив отримання грошових коштів в розмірі 10000 грн.
Колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час, час виконання операції або напис чи штамп « вечірні » чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтова (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною третьою статті 1066 ЦК України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, визначено, що банк не має право визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Згідно з частиною третьою статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.
Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).
Згідно з пунктом 1.16 Інструкції № 492 днем відкриття поточного рахунка клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунка в розділі «Відмітки банку».
У пункті 1.19 Інструкції № 492 передбачено, що у разі відкриття поточного рахунка клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунка. На заяві клієнта мають бути зазначені підписи одного з керівників банку або уповноваженої ним особи, на якого (яку) згідно з внутрішніми положеннями банку покладено обов`язок приймати рішення про відкриття поточних рахунків клієнтів, а також уповноважених осіб (особи) банку, які (яка) відповідно до внутрішніх положень банку здійснюють перевірку на достовірність і відповідність чинному законодавству документів та копій документів, що подаються клієнтом, а також контролюють правильність присвоєння номера рахунка клієнта та його відповідність внутрішньому плану рахунків банку.
Операції за рахунками здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Інструкцією № 492, Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 (із змінами) (далі - Положення), та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.
Верховний Суд у своїй постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 (провадження № 61-4981св19), зокрема, дійшов висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотримано, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Також, зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
Так, як вбачається з матеріалів справи 16.06.2015 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № 45080215 на вклад «Класичний» на ім`я фізичної особи, за умовами якого ОСОБА_1 вніс, а Банк прийняв на вкладний рахунок № НОМЕР_2 кошти в сумі 5000 грн. строком на 7 днів. Відповідно до абз.2 п.1.1. договору на вклад, днем повернення депозиту є 23.06.2015 року. В абз. 1 п.2.7 цього договору зазначено, що у випадку якщо власник в день повернення депозиту не з`явився до установи Банку для отримання депозиту, строк зберігання якого 7 або 14 днів, строк дії договору та зберігання вкладу продовжується на строк, вказаний в п.1.1. договору, на умовах та за процентною ставкою, що діятимуть в банку по даному виду вкладу на момент подовження, в кількості не більше п`яти періодів подовжень. За умовами п.4.1. договору на вклад, останній вважається припиненим і рахунок закривається з моменту виплати Банком всієї суми депозиту та нарахованих процентів за ним. Так, як вбачається з матеріалів справи, в них міститься копія заяви від ОСОБА_1 на видачу готівки № 45080215 (#88861201) від 23.06.2015 року, яка власноручно підписана позивачем у справі. На підставі вказаної заяви, 23.06.2015 року на виконання вимог договору № 45080215 на вклад «Класичний» на ім`я позивача у відділенні Банку №10015/0395 в. АДРЕСА_1 повернуто депозит в сумі 5000 грн.
Апеляційний суд зазначає, що заява ОСОБА_1 на видачу готівки № 45080215 від 23.06.2015 року відповідно до п.1.1. глави 1 розділу 4 «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні є касовим документом, що підтверджує здійснення касової операції щодо повернення коштів в сумі 5000 грн. згідно договору банківського вкладу (депозиту) № 45080215 від 16.06.2015 року та відповідає всім вимогам щодо обов`язкових реквізитів до касового документу, оскільки містить найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи отримувача та працівника банку, уповноваженого здійснювати касову операцію, дані паспорта особи-отримувача (найменування документа, серія, номер і дата його видачі, найменування установи, що його видала). В пункті 3.2. глави 3 «Порядок видачі готівки» розділу 4 Касові операції банків з клієнтами» Інструкції зазначено, що Банк здійснює видачу з операційної каси готівку національної валюти за заявою про видачу готівки - фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків. Крім того повернення ОСОБА_1 банківського вкладу також підтверджується випискою по вкладному рахунку № НОМЕР_2 , згідно якої вклад повернутий позивачу 23.06.2015 року, яка в силу п.5.6. «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління НБУ 18.06.2003 року № 253 є первинним банківським документом, що фіксує факт здійснення банківських операцій, в тому числі й щодо повернення позивачу коштів за договором на вклад. З матеріалів справи також вбачається, що позивачу нараховані та виплачені проценти за договором банківського вкладу (депозиту), що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 , згідно якої 23.06.2015 року ОСОБА_1 виплачені відсотки в розмірі 10,97 грн. та цього ж дня Банком сплачено з нарахованих відсотків податок на доходи фізичних осіб в розмірі 2,79 грн. та військовий збір в сумі 0, 21 грн.
Таким чином апеляційний суд вважає, що Банк виконавши всі умови на вклад щодо повної виплати суми депозиту та процентів за ним на підстав діючих норм законодавства закрив 25.06.2015 року депозитний рахунок № НОМЕР_2 , а тому договір № 45080215 на вклад «Класичний» на ім`я фізичної особи від 16.06.2015 року припинив свою дію.
З огляду на вищевказане, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зробив правильну оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, а також кожному з них окремо та дійшов до вірного висновку що Банк належно виконав взяті на себе зобов`язання за договором банківського вкладу (депозиту), повернув позивачу суму вкладу та виплатив проценти за користування ним, а позивач в свою чергу не спростовав надані представником відповідача докази, окрім усного посилання, що кошти за спірним договором він не отримував.
Доводи апелянта про те, що підпис у заяві про отримання коштів не є підтвердженням отримання самих грошових коштів, апеляційний суд оцінює критично, оскільки підпис ОСОБА_1 в заяві про видачу готівки є обов`язковим реквізитом касового документу, який засвідчує факт звернення позивача до установи Банку за отриманням депозитних грошових коштів та підтверджує здійснення Банком касової операції щодо повернення коштів згідно договору банківського вкладу. 
Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції повинен був витребувати у Банка копії записів відеоспостереження, які б могли підтвердити або спростувати факт отримання позивачем коштів, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач в процесі розгляду справи не звертався з клопотанням з приводу отримання доказів на підтвердження своїх доводів, зокрема про витребування запису з камер відеоспостереження.
       Згідно з ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що позов був поданий саме апелянтом, який є позивачем по справі, посилання в апеляційній скарзі, що суд мав самостійно витребувати від відповідача дані докази лише через невизнання відповідачем позову є неспроможними.
       Таким чином, відсутні виняткові обставини для прийняття і дослідження даних доказів.
Крім того даними обставинами позивач не мотивував заявлений ним позов і не посилався на дані обставини під час розгляду справи в районному суді, внаслідок чого дані обставини судом не досліджувалися. 
Відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 11 лютого 2021 року -залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 17.03.2022 року.

                Головуючий:                         О.М. Таварткіладзе

               Судді:                  О.В.Князюк

С.О.Погорєлова