ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

          17 грудня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 331/3763/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді     Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                          Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,      

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року (м. Запоріжжя, суддя Стрельнікова Н.В.) у справі № 331/3763/20  
за позовом   ОСОБА_1  
до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району          
про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних, - 
встановив:
Позивач звернувся до суду першої інстанції із позовом від 03.10.2020, в якому просив стягнути з відповідача нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 20.01.2014 по 03.10.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2011 у справі 2а-4626/11, яка набула законної сили 20.01.2014, у загальній сумі 89959,57 гривень.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що резолютивною частиною невиконаного судового рішення у справі №2а-4626/11 зобов`язано відповідне Управління соціального захисту населення України здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової компенсації як інваліду Чорнобиля II групи, тобто у рішенні не могла бути зазначена сума грошових зобов`язань. Разом з тим, визначення розміру свого зобов`язання у національній валюті України відповідачем здійснено у добровільному порядку. Нарахована на підставі рішення у справі №2а-4626/11 сума, на думку позивача, є грошовим зобов`язанням, тому судом першої інстанції невірно визначено характер спірних правовідносин та, як наслідок, неправомірно не застосовано до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України.
Позивача також зазначив, що при вирішенні справи судом першої інстанції не враховано позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 12.12.2018 у справі №331/6352/16-ц, від 31.07.2019 у справі №335/10856/16-ц. Суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги практику Європейського Суду з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» відповідно до яких органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу позивача до апеляційного суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи. 
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2011 у справі №2-а-626/11 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради у Жовтневому районі щодо не проведення перерахунку та невиплати у встановленому розмірі одноразової компенсації як інваліду Чорнобиля II групи ОСОБА_1 за 2011 рік відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради у Жовтневому районі здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 у встановленому розмірі одноразової компенсації - у розмірі 45 мінімальних заробітних плат відповідно до ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2011 у справі №2а- 626/11 набрала законної сили 20.01.2014.
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 28.08.2020 щодо розміру грошової допомоги, нарахованої та не виплаченої відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2011 у справі №2а-626/11.
Листом від 09.09.2020 №01-09/П-484 відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2011 у справі №2а-626/11 позивачу нараховано доплату у розмірі 48945,60 грн.
Згідно листа Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від 11.02.2021 №04-08.3/1319 судом встановлено, що Державною казначейською службою України на підставі виконавчого документу по справі №2а-4626/11 кошти в сумі 48945,60 грн. перераховані на користь ОСОБА_1 .
У зв`язку з тим, що постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2011 у справі №2а-626/11 не було виконано відповідачем упродовж тривалого часу, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки: відповідач у спірних правовідносинах не допустив порушень вимог чинного законодавства; виконання рішень суду, а саме про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, покладено на Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, із визначенням тримісячного строку виконання вказаних рішень; виплата компенсації у розмірі трьох відсотків річних передбачена лише у разі не перерахування коштів протягом трьох місяців за рішенням суду про стягнення коштів, а не рішень зобов`язального характеру.
Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до доводів позовної заяви та апеляційної скарги позивач відповідно до положень ст. 625 ЦК України має право на відшкодування інфляційних втрат та на отримання трьох процентів річних за період з 20.01.2014 по 03.10.2020 у зв`язку із не виконанням постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2011 у справі №2-а-626/11.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, якими є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.
Згідно правової позиції Верховного Суду України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, за змістом частини 2 статті 625 ЦК України, входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).
У постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду було сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. 
Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2011 у справі №2а-626/11 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової компенсації у розмірі 45 мінімальних заробітних плат відповідно до ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, тобто постановою суду не було визначено конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню.
Спірні правовідносини у справі №2а-626/11 не мали цивільно-правового характеру, а виникли у зв`язку із протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень щодо нарахування та виплати позивачу одноразової компенсації відповідно до ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, яка визначається станом на момент встановлення позивачу II групи інвалідності.
Таким чином, у даній справі у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 ЦК України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв`язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат.
Аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постановах Верховного Суду від 15.04.2021 у справі №807/542/17, від 26.07.2021 у справі 712/23614/12.
Щодо посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини у справі №686/21962/15-ц виникли за інших обставин, а саме щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.06.2009 в частині стягнення з відповідача матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року у справі № 331/3763/20  залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
          Головуючий суддя                                                                      О.М. Панченко 

          Суддя                                                                                          С.М. Іванов 

          Суддя                                                                                          В.Є. Чередниченко