Справа № 127/9381/21
Провадження № 22-ц/801/210/2022
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна  Ю. А.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року	Справа № 127/9381/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача - Медвецького С. К.,
суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 127/9381/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Шаміної Ю. А. в залі суду,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 
Позов мотивовано тим, що 29 квітня 2020 року ОСОБА_2 отримав від нього у борг грошові кошти в розмірі 173 900,00 грн. Факт отримання коштів підтверджується борговою розпискою. Цю позику ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 30 жовтня 2020 року.
30 червня 2020 року ОСОБА_2 отримав від нього в позику грошові кошти в розмірі 40 000,00 грн. ОСОБА_2 зобов`язався повернути ці кошти до 31 серпня 2020 року, що також підтверджується розпискою. 
Посилаючись на те, що відповідач у погоджений сторонами строк, зобов`язання щодо повернення боргу не виконав, позивач просив стягнути з нього заборгованість за договором позики в розмірі 227 323, 97 грн, з яких: основна сума боргу за розпискою від 29 квітня 2020 року в розмірі 173 900 грн, 3% річних - 2284,48 грн, інфляційні втрати – 7957,41 грн; основна сума боргу за розпискою від 30 червня 2020 року в розмірі 40 000 грн, 3% річних - 722,19 грн, інфляційні втрати – 2459,89 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 загальну суму боргу у розмірі 227 323,97 грн, з яких: 173 900,00 грн - основна сума боргу згідно розписки від 29 квітня 2020 року, 2284,48 грн - 3 % річних, 7957,41 грн - індекс інфляції за період прострочення; 40 000,00 грн - основна сума боргу згідно розписки від 30 червня 2020 року, 722,19 грн - 3 % річних, 2459,89 грн - індекс інфляції за період прострочення.
Вирішено питання про судовий збір.
Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позивачем невиконання відповідачем зобов`язань за борговими розписками від 29 квітня та 30 червня 2020 року, а тому на користь позивача підлягають стягненню суми позики, три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання та інфляційні втрати. 
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
 
У грудні 2021 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
Рух справи в суді апеляційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 20 грудня 2021 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та надано позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 січня 2022 року справу призначено до розгляду на 27 січня 2022 року в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що розписки були заздалегідь виготовлені позивачем, а він лише заповнив їх шаблони. 
Указує, що розписки написав під психологічним тиском позивача та фактично коштів не отримував.
Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що заповнення розписок із частиною друкованого тексту не суперечить змісту договірних відносин. Укладені договори позики відповідали волі позикодавця та позичальника.

Указує, що розписки від 29 квітня та 30 червня 2020 року недійсними в судовому порядку не визнавались і між сторонами відсутній спір з цього приводу. 

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 29 квітня 2020 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що він отримав у позивача грошові кошти в розмірі 173 900 грн, які зобов`язався повернути до 30 жовтня 2020 року. 

30 червня 2020 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що він отримав у позивача грошові кошти в розмірі 40 000 грн, які зобов`язався повернути до 31 серпня 2020 року. 

Зобов`язання за договорами позики відповідач не виконав.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за договором позики від 29 квітня 2020 року становить 184 141,89 грн, з яких: 173 900,00 грн - основна сума боргу, 7957,41 грн - інфляційні втрати, 2284,48 грн - 3% річних. Заборгованість за договором позики від 30 червня 2020 року становить 43 182,08 грн, з яких: 40 000,00 грн - основна сума боргу, 2459,89 грн - інфляційні втрати, 722,19 грн - 3% річних.

Позиція суду апеляційної інстанції
 
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
В статті 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора погодженої сторонами грошової суми.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Вказані правові висновки сформульовані Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) та постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15) та підтверджені Верховним Судом у постанові від 15 липня 2019 року по справі №  552/4582/17.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, наведені вище висновки Верховного Суду України, встановивши фактичні обставини справи, надаючи оцінку змісту укладеного між сторонами правочину, дійшов обґрунтованого висновку, що між позивачем та відповідачем було укладено 29 квітня та 30 червня 2020 року договори позики, за якими ОСОБА_2 отримав від позивача у позику 173 900,00 грн та 40 000,00 грн.
У цій справі, боргові документи (розписки від 29 квітня 2020 року та 30 червня 2020 року), до передачі їх до суду знаходилися у позивача.
ОСОБА_2 не заперечував факт власноручного заповнення та підписання розписок від 29 квітня та 30 червня 2020 року.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Достовірність доказів – це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність – це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.
Доказів про визнання договорів позики, укладених у формі розписок від 29 квітня та 30 червня 2020 року, недійсними або удаваними відповідач не надав.
У розписках від 29 квітня та 30 червня 2020 року ОСОБА_2 підтвердив, що особисто причитав їх зміст, який є для нього зрозумілим. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач підписав розписки під тиском позивача є безпідставними, оскільки не підтверджені достовірними та допустимими доказами. 
Жодних доводів щодо розміру заборгованості та розрахунків позивача апеляційна скарга не містить.
Аргументи відповідача про відсутність у нього доходів не є підставою для звільнення від виконання зобов`язань за договорами позики. 
Узагальнюючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, надав наявним у справі доказам належну оцінку та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок відповідача.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2021 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести за рахунок ОСОБА_2 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Суддя-доповідач                                       С. К. Медвецький
       
судді:                                                              В. В. Оніщук
                                                                     С. Г. Копаничук