ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1420/22 Справа № 178/1757/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2022 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
        суддів         - Деркач Н.М., Пищиди М.М.
        за участю секретаря - Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до КП "Комунальне некомерційне підприємство "Центральна лікарня" Криничанської селищної ради" про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на  рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2020 року позивачка звернулась до суду з цим позовом і вказала, що з 1968 року вона працювала в Криничанській центральній районній лікарні. З 2015 року її було переведено на посаду сестри медичної загальнолікарняного персоналу. Відповідно до наказу № 71 К від 23 квітня 2020 року її було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, скорочення чисельності/або штату. Своє звільнення позивачка вважає незаконним та безпідставним. В обґрунтування чого позивачка зазначає, що порівняно з іншими працівниками, які залишились працювати, вона має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, крім того, вона довше них працювала у лікарні. Також позивачка вказує, що після звільнення з роботи їй не було повернуто трудову книжку, не дивлячись на неодноразові звернення. Своїми діями відповідач завдав позивачці значних моральних страждань у зв`язку з приниженням її честі та гідності, а також ділової репутації. Тому позивачка звернулась до суду з цим позовом і просить поновити її на роботі на посаді сестри медичної загально лікарняного персоналу (по видачі листів непрацездатності) в Комунальне підприємство «Комунальне некомерційне підприємство «Центральна лікарня» Криничанської селищної ради»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 квітня 2020 року до дня поновлення на роботі, а також стягнути з відповідача 20000 гривень моральної шкоди (а.с.1-3).

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП "Комунальне некомерційне підприємство "Центральна лікарня" Криничанської селищної ради" про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу - відмовлено в повному обсязі (а.с. 78-80).
Додатковим рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позовних ОСОБА_1 до КП "Комунальне некомерційне підприємство "Центральна лікарня" Криничанської селищної ради" про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу про стягнення моральної шкоди (а.с.82).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції - скасувати, постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.86-91). 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що з 1968 року позивачка працювала в Криничанській центральній районній лікарні. З 2015 року її було переведено на посаду сестри медичної загальнолікарняного персоналу.
Наказом № 71 К від 23 квітня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, скорочення чисельності/або штату.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не доведено незаконності її звільнення відповідачем та відповідно, підстави для поновлення її на роботі відсутні. Позовні вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, є похідними від вимоги щодо поновлення на роботі, а тому самостійного обґрунтування судом мотивів залишення їх без задоволення не потребують.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.
Так, згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи наказу відповідача № 11 від 19 лютого 2020 року про скорочення посад та про наступне звільнення 3 штатних посади медичних сестер загальнолікарняного персоналу, на одній з яких працювала позивачка, були скорочені. Про наступне звільнення позивачка була попереджена відповідачем 24 лютого 2020 року, поставивши в попередженні свій підпис і зробивши відмітку про свою незгоду, але наказ про скорочення позивачкою оскаржений не був. В той же день 24 лютого 2020 року відповідач запропонував позивачці з метою працевлаштування 2 посади медсестри в інших відділеннях, але позивачка від запропонованих посад відмовилась і відмовилась підписувати повідомлення, про що відповідачем був складений відповідний акт від 24 лютого 2020 року. Тому відповідачем 23 квітня 2020 року був виданий наказ № 71К про звільнення трьох медичних сестер загальнолікарняного персоналу, в тому числі і позивачки. 
Проте згідно складеного відповідачем акту від 24 лютого 2020 року позивачка була відсутня на робочому місці, а 27 квітня 2020 року позивачка відмовилась ознайомлюватись з наказом про її звільнення та отримати трудову книжку, про що відповідачем був складений відповідний акт. В той же день 27 квітня 2020 року позивачка відмовилась від запропонованих їй відповідачем вакантних посад для працевлаштування, про що свідчить акт від 27 квітня 2020 року.

Наведені обставини свідчать про дотримання відповідачем вимог вищезазначеного трудового законодавства при звільненні позивачки. 

Суд 1 інстанції правомірно не взяв до уваги незгоду позивачки із своїм звільненням в зв`язку з неправильним на думку позивачки скороченням штатів, оскільки про таке скорочення позивачка була сповіщена вчасно і наказ про скорочення посад не оскаржила. 

Тому суд, враховуючи наведене та відсутність в штатному розкладі відповідача посади, з якої була звільнена позивачка, приходить до висновку про неможливість поновлення позивачки на посаді сестри медичної загальнолікарняного персоналу, що обумовлює висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення оплати за час вимушеного прогулу.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону. 

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2021 року -  залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: