П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/5406/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Польовий О.Л.   
Суддя-доповідач -  Сушко О.О.   
26 січня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сушка О.О. 
суддів:  Залімського І. Г.  Мацького Є.М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у не проведенні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.12.2020 по 27.04.2021, зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.12.2020 по день фактичного розрахунку 27.04.2021, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні дві місяці служби, які передували дню звернення.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року адміністративний позов задоволено.
          Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2020 по день фактичного розрахунку 27.04.2021 включно.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 58009,60 грн. (п`ятдесят вісім тисяч дев`ять гривень 60 коп.) з урахуванням обов`язкових платежів та виплат.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно наказу №750 від 12.11.2020 позивача звільнено з військової служби в запас за пунктом "а" частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
14.12.2020 року наказом командира військової частини НОМЕР_1   №287 від 14.12.2020 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Рішенням від 05.04.2021 у справі №560/8693/20 Хмельницький окружний адміністративний суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2020.
На виконання рішення суду військова частина НОМЕР_1 нарахувала позивачу 5920,20 грн. індексації грошового забезпечення та виплатила вказану суму 27.04.2021, що підтверджується випискою по картковому рахунку.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника. Якщо спір вирішений на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 13.05.2020 по справі №810/451/17.
Відповідач при звільненні позивача не виплатив всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум військова частина не нарахувала та не виплатила компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки та індексацію грошового забезпечення.
Таким чином, оскільки в день звільнення позивача відповідач не здійснив остаточного розрахунку всіх виплат, тому останній має право на застосування статті 117 Кодексу законів про працю України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Остаточний розрахунок з позивачем здійснений відповідачем 27.04.2021, тому період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачу сум, є проміжок часу з 14.12.2020 (момент звільнення) по 27.04.2021 (135 днів).
Водночас, встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні."
Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких була встановлена наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.
З урахуванням рішення Хмельницького окружного адміністративного суду розмір простроченої заборгованості перед позивачем на момент звільнення складав 5920,20 грн.
Період затримки виплати цієї суми склав 135 днів з моменту звільнення (з 14.12.2020 по 27.04.2021).
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 25.05.2021 №350/184/5/160 грошове забезпечення позивача за останні два повні календарні місяці перед звільненням складало 27645,20 грн. Протягом цих двох місяців був 61 календарний день. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 27645,20 грн / 61 = 453,20 грн.
Розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні коштів, які слід було б виплатити позивачу, складає 61182,00 грн (453,20 х 135).
При цьому сам позивач до 21.12.2020 не пред`являв жодних вимог до роботодавця в частині виплати зазначеної суми. 21.12.2020 позивач звернувся з вимогою виплатити належну суму індексації грошового забезпечення.
Листом від 21.12.2020 №1169 військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у виплаті індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим останній звернувся до суду за захистом порушеного права до суду.
Рішенням від 05.04.2021 у справі №560/8693/20 Хмельницький окружний адміністративний суд задоволив позовні вимоги позивача.
Як свідчать матеріали справи, суд погодився, що вимоги позивача були обґрунтованими, тому слід вважати, що спір щодо виплати позивачу сум при звільненні був вирішений на його користь у повному обсязі. За таких обставин, суд не має підстав визначати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку в будь-який інший спосіб, аніж стягнути його у повному обсязі.
Щодо моменту, з якого у підприємства виникає обов`язок виплатити спірну суму, то таким моментом слід вважати дату, коли підприємство дізналось про наявність спору, адже саме в цей день роботодавець мав можливість перевірити обґрунтованість заявленої вимоги. У разі негайної виплати суми, яка помилково не була доплачена, відповідальність у виді стягнення середнього заробітку виключається.
Перевіривши звернення позивача, відповідач листом від 21.12.2020 №1169 відмовив у проведенні належних позивачу виплат.
Тому саме цю дату слід вважати такою, коли між сторонами виник спір щодо належних позивачу сум при звільненні. До цього моменту відповідач не може нести відповідальність за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ним була виплачена неоспорювана сума.
Натомість з 21.12.2020 у відповідача виник обов`язок перевірити правомірність розрахунку позивача при звільненні і виплатити йому належні суми, а невиплата цих сум складає затримку розрахунку при звільненні.
З цих підстав суд вважає, що 21.12.2020 відповідач перевірив обґрунтованість вимог позивача та замість того, щоб їх задоволити, протиправно відмовив у проведенні виплати. Тому з цього моменту військова частина має нести відповідальність і компенсувати позивачу затриманий розрахунок при звільненні в розмірі середнього заробітку.
Остаточний розрахунок з позивачем проведений 27.04.2021, тому за період починаючи з 21.12.2020 у відповідача виникає обов`язок сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і він складає 58009,60 грн (128 днів х 453,20 грн).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, як така, що розглянута за правилами спрощеного провадження, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 	 	Сушко О.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Залімський І. Г.    Мацький Є.М.