Справа № 352/989/20 
Провадження № 22-ц/4808/208/22 
Головуючий у 1 інстанції Гриньків Д.В. 
Суддя-доповідач Василишин Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Фединяка В.Д., Максюти І.О.,
секретаря                        Петрів Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у комунального підприємства «Інноваційна компанія» на рішення Тисменицького районного суду від 06 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Гриньків Д.В. в м. Івано-Франківськ, повний текст якого складено 11 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Інноваційна компанія», треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_2 , Тисменицька міська рада, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до КП «Інноваційна компанія», третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовна заява мотивована тим, що з 01.07.2019 він переведений на посаду начальника дільниці будинкоуправління в КП «Інноваційна компанія». Однак, наказом № 20-К від 28.04.2020 звільнений із займаної посади, у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Своє звільнення вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки будь-яких змін в організації виробництва і праці, що призводять до скорочення чисельності і штату працівників у відповідача не відбулося.
Крім того, відповідач не надав йому жодних документів, пов`язаних із його звільненням, у тому числі, не надав копії наказу про його скорочення, попередження про скорочення, відмовився в ознайомленні із штатним розписом, на підставі якого він був попереджений про наступне звільнення, тощо. При звільненні в порушення вимог трудового законодавства йому не було запропоновано інших посад.
Позивач також вважає, що реорганізація дільниці будинкоуправління проведена з порушенням порядку встановленого у статуті підприємства. Так, ліквідація будь-якої із дільниць відповідача є виключною прерогативою власника підприємства - Тисменицької міської ради. Однак, ані виконавчим комітетом, ані сесією Тисменицької міської ради не приймалося рішення щодо ліквідації дільниці будинкоуправління в КП «Інноваційна компанія».
Із урахуванням викладеного, позивач просив поновити його на роботі в КП «Інноваційна компанія» на посаді начальника дільниці будинкоуправління, стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 1-4, том 1).
Ухвалою Тисменицького районного суду від 05 липня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача залучено Тисменицьку міську раду (а.с. 156-157, том 1).
Рішенням Тисменицького районного суду від 06 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника дільниці будинкоуправління КП «Інноваційна компанія».
Стягнуто з КП «Інноваційна компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.04.2020 по 06.10.2021 в сумі 175609,76 грн з обов`язковим відрахуванням необхідних платежів, нарахованих на вказану виплату, згідно вимог чинного законодавства.
Рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць в сумі 10243,90 грн допущено до негайного виконання.
Стягнуто з КП «Інноваційна компанія» в дохід державного бюджету України 2596,89 грн (а.с. 226-236, том 1).
На рішення суду КП «Інноваційна компанія» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незаконне звільнення позивача з посади. Згідно із копією структури підприємства та штатного розпису, які затверджено міським головою 25.02.2020, посада яку займав позивач відсутня.
26.02.2020 директором КП «Інноваційна компанія» було видано наказ «Про попередження працівників про звільнення», яким позивача повідомлено про наступне звільнення. Із зазначеним наказом позивач ознайомився, що підтверджується його підписом.
Після спливу двохмісячного строку з моменту попередження, позивача було звільнено з посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників на підставі наказу № 20-К від 28.04.2020. Позивач відмовився підписувати даний наказ, про що було складено відповідний акт.
Зазначене в сукупності свідчить, що підприємство дотрималося всіх вимог трудового законодавства при звільненні позивача.
При цьому, апелянтом зазначено, що виконати обов`язок щодо надання позивачу пропозицій щодо працевлаштування на інші вакансії виконати було неможливо з об`єктивних підстав, оскільки на підприємстві в період з моменту повідомлення позивача про наступне звільнення до моменту звільнення були відсутні вакантні посади, які би відповідали кваліфікації та досвіду позивача.
Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що розгляд справи в суді першої інстанції тривав більше одного року, оскільки позивач неодноразово подавав необґрунтовані клопотання про відкладення справи, не передбачені процесуальним законом письмові заяви та заперечення. Відтак, у суду не було підстав стягувати середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
На підставі викладеного, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити (а.с. 2-5, том 2).
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що згідно із відповіддю Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 24.06.2021, КП «Інноваційна компанія» порушило під час його звільнення вимоги частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо відсутності пропозицій підприємства іншої роботи на тому ж підприємстві. 
Відтак, доводи апелянта про звільнення його з роботи з дотриманням норм трудового законодавства не заслуговують на увагу та не підтверджуються жодними доказами, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Просить апеляційну скаргу КП «Інноваційна компанія» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін (а.с. 37-40, том 2).
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судове засідання учасники справи не з`явилися. 
Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності. 
Третя особа ОСОБА_2 та представник Тисменицької міської ради - Устінський А.В. також подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Просили задоволити апеляційну скаргу КП «Інноваційна компанія».
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 01.07.2019 був переведений на посаду начальника дільниці будинкоуправління в КП «Інноваційна компанія» (а.с.6-7, том 1).
Відповідно до затверджених міським головою м. Тисмениця від 02.12.2019 року структури КП «Інноваційна компанія» та штатного розпису в складі підприємства було 5 відділів, в тому числі дільниця будинкоуправління, із кількістю штатних одиниць - 44 (а.с.145-146, том 1).
25.02.2020 директор КП «Інноваційна компанія» Оленчук Р.М. звернувся до міського голови м. Тисмениця із листом за № 23, в якому просив затвердити нову структуру та штат підприємства, а саме: реорганізувати дільницю будинкоуправління у зв`язку з відсутністю рішення про передачу на баланс житлових будинків м. Тисмениця та приміщення котельні та, як наслідок, відсутність доцільності структури та штату підприємства у тому складі який затверджено попередньо (а.с. 38, том 1).
25.02.2020 міським головою м. Тисмениця затверджено структуру КП «Інноваційна компанія», відповідно до якої підприємство складається з 4 відділів та містить 36 посад, а також штатний розпис, згідно із яким КП «Інноваційна компанія» складається із 5 відділів та містить 40 штатних одиниць (а.с. 39-40, том 1). 
Наказом КП «Інноваційна компанія» № 11-К від 26.02.2020 «Про скорочення штату працівників» внесено зміни до штатного розпису КП «Інноваційна компанія» з 26.02.2020, скорочено дільницю будинкоуправління і теплопостачання, а саме: по одній штатній одиниці головного інженера, начальника дільниці будинкоуправління та теплопостачання, фахівця з обліку квартплати та послуг теплопостачання, електрогазозварника, електрика, чистильника вентиляційних установок, пічника, слюсара-сантехніка. Відповідно до чинного законодавства України, не пізніше ніж за 2 (два) місяці наказано попередити працівників КП «Інноваційна компанія» про можливе їх вивільнення та запропонувати всім працівникам, що підпадають під скорочення штату, переведення за їх згодою на інші вакантні посади. У разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнення їх за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.41, том 1).
26.02.2020 ОСОБА_1 письмово повідомлено про зміни в організації праці та скорочення штату працівників у відповідності до п.1 ст.40 КЗпП України та штатного розпису від 25 лютого 2020 року, затвердженого Головою Тисменицької міської ради Свораком С.Д., а саме: про скорочення посади начальника дільниці будинкоуправління (а.с. 44, том 1).
Наказом КП «Інноваційна компанія» № 12-К від 26.02.2020 ОСОБА_1 попереджено про звільнення з посади начальника дільниці будинкоуправління (а.с.43, том 1).
Наказом КП «Інноваційна компанія» № 20-К від 28.04.2020 ОСОБА_1 , начальника дільниці будинкоуправління звільнено 28.04.2020 з роботи, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.45, том 1).
Відповідно до акта від 28.04.2020 ОСОБА_1 відмовився проставити підпис про ознайомлення з наказом № 20-К від 28.04.2020 про звільнення його з роботи (а.с.46, том 1).
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 331/8965/15-ц (провадження № 61-11385св18), від 25 лютого 2020 року у справі № 310/9675/18 (провадження № 61-21148св19).
Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Встановивши, що при звільненні з роботи ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності працівників КП «Інноваційна компанія» не були дотримані вимоги статті 49-2 КЗпП України, а саме не було запропоновано будь-які вакантні посади на підприємстві, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо невиконання роботодавцем обов`язку з працевлаштування працівника, а отже, незаконність такого звільнення.
Недотримання КП «Інноваційна компанія» при звільненні позивача вказаних вимог трудового законодавства підтверджується також листом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 24 червня 2021 року № 16-07/15-10/4219, яким встановлено, що одночасно із попередженням про звільнення, іншої роботи на тому ж підприємстві позивачу не було запропоновано, а питання переважного права на залишення його на роботі адміністрацією підприємства взагалі не розглядалося.
При цьому, судом першої інстанції на підставі пояснень третьої особи ОСОБА_2 встановлено, що Наказом КП «Інноваційна компанія» № 11-К від 26.02.2020 «Про скорочення штату працівників» внесено зміни до штатного розпису КП «Інноваційна компанія» з 26.02.2020 та скорочено дільницю будинкоуправління і теплопостачання, а саме: по одній штатній одиниці головного інженера, начальника дільниці будинкоуправління та теплопостачання, фахівця з обліку квартплати та послуг теплопостачання, електрогазозварника, електрика, чистильника вентиляційних установок, пічника, слюсара-сантехніка. Таким чином, скороченню підлягали наведені посади.
Однак, звільнено лише позивача, інші ж працівники, посади яких підлягали скороченню були переведені на інші посади. Таким чином, слід прийти до висновку, при ухваленні рішення про скорочення ряду посад, окремим працівникам надано перевагу, оскільки запропоновано інші посади, вакантні на час вирішення питання про скорочення. Проте позивачу жодна посада не пропонувалася. Апелянтом не спростовано висновок суду, що при порівнянні штатних розсписів судом встановлено наявність нових посад запроваджених новим штатним розписом станом на 25.02.20р., оскільки збільшилася кількість посад в окремих підрозділах, однак наявні посади позивачу не запропоновано.
Зазначене свідчить про наявність вакантних посад на підприємстві на час попередження та звільнення позивача, порушення процедури звільнення в частині пропозицій роботодавцем таких посад. 
При цьому, доказів невідповідності кваліфікації та досвіду ОСОБА_1 для зайняття вакантних посад, відповідачем не надано, як і не надано доказів проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі і позивача, якого було звільнено. Крім того, відповідачем беззаперечно вказано про наявність вакантної посади двірника, яка не пропонувалася ОСОБА_1 , оскільки відповідач вирішив, що позивач не погодився б.
З огляду на це, доводи апеляційної про відсутність вакансій та дотримання вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 з роботи не заслуговують на увагу та спростовуються встановленими фактичними обставинами справи.
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у суду були відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу, оскільки розгляд справи затягнувся з вини позивача.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Аналіз вказаної норми свідчить про те, що суд при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік, за винятком випадків, коли заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, тоді стягненню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказів того, що справа про поновлення ОСОБА_1 на роботі розглядалася судом першої інстанції більше одного року, з вини останнього, апелянтом не надано. Більше того, такі обставини спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, колегією суддів встановлено, що розгляд справи неодноразово відкладався, у тому числі, з незалежних від волі позивача обставин, зокрема, у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні (а.с. 97, том 1), перебуванням судді на лікарняному (а.с. 103, том 1) або в нарадчій кімнаті по іншій справі (а.с. 110, том 1), за клопотанням представника відповідача (а.с. 96, том 1), тощо. За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно стягнув на користь позивача середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу.
Отже, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу комунального підприємства «Інноваційна компанія» залишити без задоволення.
Рішення Тисменицького районного суду від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 02.02.2022 р.

Суддя-доповідач:                                                                Л.В. Василишин 
Судді:                                                                                В.Д. Фединяк 
       І.О. Максюта