ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2401/22 Справа № 202/7082/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
при секретарі                         Ситнику Б.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа - Адміністрація Індустріального району Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - 

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що йому з 1997 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . З 1998 по 2014 роки він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 . За згодою позивача у 2009 році ОСОБА_5 та її донька - ОСОБА_3 були зареєстровані у його квартирі. З 2014 році позивач переїхав з належної йому квартири до с. Чаплинки, а ОСОБА_5 залишилась там проживати. При цьому у 2019 році без згоди позивача ОСОБА_3 зареєструвала у квартирі ще й свого сина - ОСОБА_4 . Разом з тим, ані ОСОБА_3 ані її син ніколи не мешкали та не мешкають у спірній квартирі. Тому позивач на підставі ст. 405 ЦК України просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року позовні вимоги залишені без задоволення. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення його позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно договору купівлі-продажу №300-НД/300-Н від 17.09.1997 року, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с. 6). 
Право власності позивача на вказану вище квартиру зареєстровано 06.04.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 14.04.2020 року №206742637 (а.с. 9). 
Згідно довідки відділу обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №10076 від 29.10.2020 року про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою по АДРЕСА_3 зареєстровані, окрім уповноваженого власника - ОСОБА_1 , також ОСОБА_5 з 30.07.2009 року, ОСОБА_3 з 30.07.2009 року та неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 03.07.2019 року (а.с. 15). 
Позивачем представлено копію Акту обстежень умов проживання від 19.03.2021 року в квартирі АДРЕСА_1 , складеного комісією Управління із соціальних питань адміністрації Індустріального району ДМР, відповідно до якого, зокрема, дитина за вказаною адресою не проживає, але зареєстрований; є деякі дитячі речі (спортивні штани, футболки, піжама); зі слів бабусі дитина іноді буває; відсутні речі особистої гігієни та необхідне для навчання шкільне приладдя; відсутні сезонні речі (а.с. 95). 
Відповідачами надано копію Акту обстежень умов проживання від 06.04.2021 року, складеного членами батьківського комітету НВК №138, в квартирі АДРЕСА_1 , яким встановлено, що кімната де проживає дитина ОСОБА_6 має все необхідне для тривалого вжитку, у дитини є ліжко, наявність куточка, в якому вона робить уроки, грає, відпочиває; дитина має окрему шафу для одягу, іграшки, ноутбук, телевізор; умови для проживання та розвитку дитини створені добре; у квартирі чисто, затишно, відсутні неприємні запахи (а.с. 85-86). 
Допитана в судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_7 пояснила, що до травня 2020 року вона мешкала у будинку АДРЕСА_4 . Останні 3 роки у квартирі, що належить позивачу, мешкала відповідач. Свідок особисто кожного дня бачила відповідачку та її сина. 
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомила, що вона є сусідкою позивача по поверху; відповідачка останні три року мешкає в квартирі позивача разом зі своєю матір`ю та сином. 
Допитана у якості свідка в судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_9 повідомила, що вона мешкає поруч зі спірною квартирою. З 2019 року у квартирі позивача мешкає відповідачка зі своїм сином. Позивача свідок не бачила з 2014 року.
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивача. Раніше останній жив у своїй квартирі разом з ОСОБА_11 , - матір`ю відповідачки, однак у 2014 році позивач поїхав до зони АТО. А з 2019 року у спірній квартирі мешкає відповідачка. 
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. 
Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України). 
Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги зміст позовних вимог, що заявлені на підставі статті 405 ЦК України; враховуючи, що відповідачка є донькою ОСОБА_5 , з якою позивач проживав з 1998 року по 2014 рік з ознаками фактичних шлюбних відносин, що визнано позивачем згідно змісту позовної заяви; встановивши, що відповідачка  ОСОБА_3 вселилась у спірну квартиру зі згоди позивача, що також визнається останнім (а.с. 3); з середини 2019 року відповідачка та її неповнолітня дитина мешкали за адресою реєстрації по АДРЕСА_3 ; з даним позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом ОСОБА_1 звернувся 24.11.2020 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав, на час подання позову, для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою. 
Представлені позивачем копії Актів про непроживання від 19.11.2020 року ОСОБА_12 , від 19.11.2020 року ОСОБА_13 та від 19.11.2020 року ОСОБА_14 , є неналежними доказами, адже складені одноособово та не завірені належним чином (а.с. 16-18). 
Акт обстеження умов проживання від 06.04.2021 року в квартирі АДРЕСА_1 , копія якого долучена відповідачами, також не може бути належним доказом у справі, адже він складений неуповноваженим на те органом - батьківським комітетом НВК №138. 
Надана суду копія Акту обстежень умов проживання від 19.03.2021 року в квартирі АДРЕСА_1 , складеного комісією Управління із соціальних питань адміністрації Індустріального району ДМР, не доводить факту непроживання відповідачів у спірний період, тобто в період року, що передував зверненню до суду. У вказаному акті встановлено лише непроживання неповнолітнього ОСОБА_4 на час складення акту у березні 2021 року. Крім того, згідно змісту цього акту, зі слів бабусі дитина іноді буває (а.с. 95). 
Доводи апелянта про те, що він не надавав згоди на реєстрацію місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є необґрунтованими. За положеннями частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 
У частині 3 вказаної вище статті встановлено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. 
Колегія також звертає увагу, що позивач, згідно змісту прохальної частини його позову, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою   АДРЕСА_2 , в якій відповідачі не зареєстровані (а.с. 9). Уточненої позовної заяви матеріали справи не містять. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  - залишити без задоволення. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова