ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       01 березня 2022 року                м. Чернівці                Справа № 727/3481/19

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,
секретар: Тодоряк Г.Д.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Кривцова Крістіна Танасіївна, Перша Чернігівська державна нотаріальна контора,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 березня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Смотрицького В.Г., дата складання повного тексту рішення 17 березня 2020 року, -
В С Т А Н О В И В:
У березні 2019 році ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з позовом про припинення частки у праві власності на квартиру та посилалась на те, що вона є власником 3/4 часток квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування частки квартири від 16.03.2018 року та свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом від 14.01.2019 року.
Вказувала, що відповідачу ОСОБА_2 належить 1/4 частка спірної квартири.
Відповідач своїм майном не цікавиться, не несе витрати по сплаті всіх комунальним послуг та не несе поточні витрати на утримання житлового будинку, що робить неможливим спільне володіння та користування майном.
Спірна квартира не може бути поділена в натурі, частка відповідача в квартирі є незначною, відповідач в даній квартирі не проживає, а проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка йому належить на праві спільної часткової власності, тому припинення його частки у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди.
Провадження №22-ц/822/184/22
На підставі наведеного просила припинити право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу, та визнати за нею в цілому право власності на зазначену квартиру, сплативши ОСОБА_2 компенсацію.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 березня 2020 року позов задоволено.
Припинено право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_4 в цілому право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 22,00 кв.м., житловою площею 11,90 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 59 040 грн в рахунок грошової компенсації вартості 1/4 частки в квартирі АДРЕСА_1 шляхом списання коштів, внесених ОСОБА_4 на депозитний рахунок МФО 820172 Держказначейська служба України м. Київ, код 26311401 ТУ ДСА України в Чернівецькій області, рахунок НОМЕР_1 згідно квитанції № 4597565, Чернівецьке відділення АТ «Сбербанк» від 19 квітня 2019 року на суму 26500 гривень та шляхом списання коштів, внесених ОСОБА_4 на депозитний рахунок Держказнслужба України м. Київ, код 26311401 ТУ ДСА України в Чернівецькій області, рахунок НОМЕР_2 згідно квитанції № 5297123, Чернівецьке відділення АТ «Сбербанк» від 17 лютого 2020 року на суму 32540 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині суми компенсації ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , оскаржив його саме у вказаній частині в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що висновки щодо оцінки спірної квартири суперечать один одному, а висновок, який взято до уваги судом, не відповідає вимогам порівняльного методу оцінки нерухомого майна, тому не може бути покладений в основу рішення суду.
Також зазначає, що вартість спірної квартири в розмірі 236 160 грн, яка визначена висновком судової оціночно-будівельної експертизи Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №1616/19-22 від 09.01.2020 року, штучно занижена.
Просить рішення суду змінити, стягнути на його користь компенсацію за ј частки спірної квартири в розмірі 84100,50 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону в оскаржуваній частині не відповідає.
Так, задовольняючи позов суд першої інстанції вказав, що позивачкою на виконання вимог ч.2 ст.365 ЦК України на депозитний рахунок 19.04.2019 року було внесено суму в розмірі 26 500 грн та 17.02.2020 року суму в розмірі 32540 грн, відповідно до проведеної судової експертизи щодо дійсної (ринкової) вартості квартири АДРЕСА_1 та зазначив, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, який не проживає в спірній квартирі, а зареєстрований та фактично проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві спільної часткової власності, частка відповідача в спірній квартирі є незначною, квартира поділена в натурі бути не може й спільне володіння та користування майном є неможливим та стягнув з позивачки на користь відповідача суму в розмірі 59040 грн в рахунок грошової компенсації вартості 1/4 частки шляхом списання коштів, внесених позивачкою на депозитний рахунок
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з наведеними висновками суду, виходячи з наступного.
Належність в частках сторонам спірної квартири, можливість компенсації вартості частки з припиненням права на неї, наявність у відповідача іншого житла сторонами визнається та не спростовується.
Спір виникає виключно з приводу визначення вартості такої частки, при вирішення якого колегія суддів виходить з наступного.
З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №152569935 від 14.01.2019 року вбачається, що загальна площа квартири складає 22 кв.м., житлова 11,90 кв.м. (а.с.11).
Саме визнанням державною прав на нерухоме майно із визначеними для такого виду майна характеристиками є переважним доказом над технічними характеристиками, змін відповідно до яких в реєстр не внесено.
Висновком про вартість об`єкта незалежної оцінки від 06.02.2018 року, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бюро Полекс» на замовлення ОСОБА_1 , визначено, що ринкова вартість об`єкта оцінки загальною площею 22 кв.м. становить 106 000 грн (а.с.13).
Зі звіту №650 про оцінку нерухомого майна від 28.06.2019 року, проведеного СП «Західно-Українським Експертно-Консультативним центром», вбачається, що ринкова вартість об`єкту оцінки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 22 кв.м., складає 336 402 грн (а.с.75-80).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної ТВ Київського НДІ судових експертиз судової оціночно-будівельної експертизи №1616/19-22 від 09.01.2020 року дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 21,8 кв.м., становить 236 160 грн, 1/4 частина – 59 040 грн (а.с.107-114).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі (втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними); 2) чи переслідувало втручання легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті (якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів); 3) чи є відповідний захід пропорційним конкретній легітимній меті втручання у право (втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно).
Порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
За змістом ст.ст.316, 317 ЦК України, право власності передбачає право володіння, користування та розпорядження з боку власника своїм майном.
Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
В силу ч.ч.1, 2 та 4 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ці приписи регулюють право співвласника отримати матеріальну компенсацію у разі неможливості надання йому у володіння та користування його частини спільного майна в натурі, а не у разі припинення права на частку у праві спільної часткової власності.
Натомість, відповідно до приписів частин першої - третьої ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Відповідно абз.3 п.6 постанови Пленуму ВСУ №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.
В цьому спорі судом першої інстанції було вірно встановлено те, що квартира, яка перебуває у частковій власності сторін у справі, є неподільною, що робить неможливим виділ частки позивача в натурі, а також зробив висновок про те, що спільне користування майном є неможливим, що на думку позивача надає йому право на компенсацію вартості частки належного йому майна.
В силу ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що взятий судом до уваги висновок ТВ Київського НДІ судових експертиз №1616/19-22 від 09.01.2020 року, за яким дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_1 становить 236 160 грн, зроблений щодо спірної квартири із зазначенням її загальної площі 21,8 кв.м, що не відповідає площі предмета спору, за яким вона складає 22 кв.м.
Тому, визначення вартості спірної квартири шляхом порівняльного аналізу вартості аналогічних об`єктів, які не відповідають характеристикам спірного об`єкту, а також його площі з урахуванням значної для відповідача вартості одиниці квадратного метра, містить припущення та неточності, отже є сумнівним доказом по відношенню до іншого такого доказу, в якому вартість об`єкту визначається шляхом порівняльного аналізу максимально тотожних об`єктів за характеристиками та місцем розташування з вірно визначеною площею спірного об`єкту, через що є підстави надати превагу одного виду письмового доказу над іншим.
За вказаних обставин, судом апеляційної інстанції береться до уваги саме звіт №650 про оцінку нерухомого майна від 28.06.2019 року, проведеного СП «Західно-Українським Експертно-Консультативним центром», яким ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 22 кв.м визначена у розмірі 336 402 грн.
З урахуванням того, що рішення суду оскаржується в частині визначення суми компенсації, колегія суддів вважає за необхідне його змінити у вказаній частині та компенсувати ОСОБА_2 84 100,50 грн вартості належної йому частки.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
В силу до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 1152,60 грн які підлягають компенсації за рахунок позивача.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 , задовольнити.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 березня 2020 року в частині розміру стягнутої компенсації змінити, визначивши до стягнення компенсацію вартості 1/4 частки в сумі 84 100 (вісімдесят чотири тисячі сто) грн 50 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1152,60 грн понесених судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий                                         Лисак І.Н.

Судді :                                                Височанська Н.К.

                                                               Литвинюк І.М.