ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року                                 м. Херсон

справа № 766/15652/16-ц
провадження № 22-ц/819/1917/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач)  Склярської І.В., 
суддів: Воронцової Л.П.,
Пузанової Л.В., 
секретар Автонагова Ю.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області в складі суду Майдан С.І. від 04 серпня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, зустрічним позовом ОСОБА_3 від імені якої діє ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння,
встановив:
В листопаді 2016 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.
       В обґрунтування позовних вимог позивачкою зазначено, що після смерті чоловіка та синів ОСОБА_1 залишилася проживати одна, з часу смерті своїх рідних і на сьогоднішній день вона часто хворіє і потребує догляду, у зв`язку з чим ОСОБА_3 , яка є онукою позивачки запропонувала ОСОБА_1 свої послуги по забезпеченню грошовими коштами, доглядом, харчуванням, утриманням квартири.
       27.10.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір, текст договору ОСОБА_1 не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права та обов`язки, про які вона з онукою домовились. 
       Перші декілька місяців відповідачка виконувала взяті на себе зобов`язання, після чого припинила забезпечувати позивачку харчуванням та доглядом та припинила спілкування з позивачкою, внаслідок чого позивачка змушена була звернутися до сторонніх осіб, які погодились доглядати за нею при умові укладання договору довічного утримання.
       Позивачка звернулася до нотаріуса з вимогою про розірвання договору довічного утримання, укладеного з відповідачкою для можливості укладення та реєстрації іншого договору.
       Після отримання копії договору, позивачка дізналася, що між нею та ОСОБА_3 , 27 жовтня 2011 року був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування, укладати який вона не бажала. 
Вважає, що договір дарування укладений з метою приховати дійсний договір про довічне утримання та є удаваним правочином. 
26.05.2020 представник позивача ОСОБА_1 надав до суду заяву про доповнення підстав позову, в якій зазначив, що укладаючи спірний договір, позивачка помилялася щодо природи правочину, оскільки зважаючи на свій вік, стан здоров`я, потребу у догляді та утриманні, а також домовленість з онукою, вважала, що нею укладено договір довічного утримання, а не договір дарування. Після укладання договору позивачка продовжила проживати в спірній квартирі, не знялася з реєстрації. Фактичної передачі у власність відповідачки не відбулося. У зв`язку з невиконанням відповідачкою своїх обов`язків по догляду за позивачем та її утриманню, позивачка уклала спадковий договір з ОСОБА_4 28.08.2017 року, який відповідає її внутрішній волі. 
У зв`язку з чим, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 27 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
25 травня 2020 року ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_5 , подала до суду зустрічну позовну заяву про витребування майна із чужого незаконного володіння. 
Свої вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_3 є онукою ОСОБА_1 , між якими склалися теплі та привітні відносини. У літньому віці відповідачка стала одинокою та проживала одна, тому позивачка надавала бабусі допомогу по забезпеченню грошовими коштами, доглядом, харчуванням, утриманням квартири у належному стану без взаємної вимоги для себе. Позивачка має двох малолітніх дітей та є матір`ю-одиначкою, перебувала у декретній відпустці, тому здійснювала догляд за бабусею в силу своїх можливостей. У 2011 році відповідачка, перебуваючи у здоровому розумінні та ясній пам`яті, діючи вільно, на власний розсуд, за відсутності будь-якого фізичного чи психічного впливу, запропонувала позивачці прийняти у дар належну їй квартиру АДРЕСА_1 та 27 жовтня 2011 року між сторонами був укладений спірний договір дарування. Протягом всього часу після укладання договору позивачка продовжувала доглядати за відповідачкою, спілкувалась з нею та навідувалась в силу своїх можливостей. В кінці 2019 року позивачка випадкового дізналась про те, що відповідачка зверталась до суду із позовом про визнання спірного договору дарування недійсним, який за рішенням суду від 03.07.2017 року був визнаний таким. Після чого ОСОБА_1 28.08.2017 року уклала спадковий договір з ОСОБА_4 , за умовами якого ОСОБА_1 передала останній у власність трикімнатну квартири АДРЕСА_1 , а та зобов`язалась до смерті ОСОБА_1 забезпечувати її лікувальними засобами, продуктами харчування, підтримувати квартиру у належному стані та організувати поховання. Враховуючи, що 03.07.2017 судом було постановлено заочне рішення про визнання договору дарування недійсним, копію якого ОСОБА_3 не отримувала та не була присутня під час його проголошення, з урахуванням положень ст. ст. 223, 294 ЦПК України (які діяли на момент винесення заочного рішення), які передбачають порядок та строк оскарження заочного рішення, зазначене рішення не набуло чинності ані на час його реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (15.08.2017), ані на час укладення спірного спадкового договору (28.08.2017). Ухвалою суду від 20.01.2020 заочне рішення скасовано, а тому ОСОБА_1 не мала права на укладення спадкового договору 28.08.2017. Керуючись ст. 388 ЦК України, позивачка за зустрічним позовом просила витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 спірну квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 .
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_5 , поданий від імені та в інтересах ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено. Суд ухвалив:
Витребувати на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) із незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,9 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким: 
-задовольнити первісну позовну заяву ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 від 27.10.2011 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;
-відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 , поданий від імені та в інтересах ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги наводить доводи, аналогічні доводам викладеним в позовній заяві. 
Додатково зазначив, що ОСОБА_1 страждає на ряд захворювань, має проблеми зору, внаслідок чого читання тексту, тим паче великого обсягу є майже неможливим для неї, що свідчить про те, що вона не могла у повній мірі розуміти всі умови договору. Більш того, ОСОБА_1 є людиною похилого віку, отримує мінімальну пенсію, іншого житла не має, фактична передача спірної квартири не відбулася, позивачка продовжила проживати у квартирі і після укладання договору, що свідчить про відсутність намірів відчужити своє єдине житло на користь ОСОБА_3 .
Вважає, що оспорюваний договір дарування є таким, що укладений із істотними порушеннями законодавства, під впливом помилки, а отже відповідно до приписів ЦК України є недійсним. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_5 , вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню, у зв`язку з цим, просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Послалася на те, що апелянт залишив поза увагою своїх доводів, обставини, встановлені судом першої інстанції. ОСОБА_1 надала суду першої інстанції пояснення як свідок в яких пояснила, що на час укладання оспорюваного договору вона підробляла, сама за собою доглядала, не домовлялася з онукою про будь-які умови її утримання, онука нічого не обіцяла її взамін дарування квартири, ініціатива укладення договору була висловлена ОСОБА_1 , на момент укладання договору позивачці було 75 років і вона самостійно зібрала необхідні документи для оформлення договору, вільно, без допомоги окулярів читала та писала, займалася торгівлею на стихійному ринку. Наведені обставини та судова практика свідчить про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, учасників справи та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ дійшов наступного висновку.
       Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
       Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, – неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.
Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
27.10.2011 між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_3 (обдарованою) був укладений договір дарування від 27.10.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Бєгєй В.О., за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 належну їй трикімнатну квартиру житловою площею 38,2 кв.м., загальною площею 58,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5, 86).
01.11.2011 ОСОБА_3 зареєструвала право власності на квартиру, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав Херсонського державного бюро технічної інвентаризації (а.с. 86).
03.07.2017 заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області визнано недійсним з часу його укладання договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 27 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 29-30).
28.08.2017 між ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_4 (набувач) був укладений спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. (а.с. 87) та зареєстрований у встановленому законом порядку (а.с. 88).
11.11.2019 ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_5 , подала до суду заяву про скасування заочного рішення (а.с. 39), яке ухвалою суду від 20 січня 2020 року скасовано (а.с. 74).
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені вимоги необґрунтовані. Доводи позивачки, зазначені нею у позовній заяві спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами, поясненнями позивачки та її показами, як свідка.
З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір дарування від 27 жовтня 2011 року містить наступні умови. Пунктом 4 визначено, що дарувальник свідчить про те, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Дарувальник та обдарований підтверджують, що не позбавлені дієздатності, не перебувають під опікою та піклуванням, не страждають на захворювання, що перешкоджає усвідомленню суті договору (пункт 8). 
У договорі також зазначено, що на прохання ОСОБА_6 текст договору дарування прочитано нотаріусом вголос російською мовою.
ОСОБА_1 , як свідок, у судовому засіданні суду першої інстанції, у присутності адвоката, який представляв її інтереси, надала покази, з яких вбачається, що до укладення договору дарування вона також не часто спілкувалася з онукою - ОСОБА_7 (Номеровською), самостійно збирала документи необхідні для укладення договору, домовленості з ОСОБА_8 щодо здійснення догляду не було, ОСОБА_9 не давала обіцянок щодо догляду, оскільки на той час вона не працювала, «ничего с ней взамен не обсуждали», відносини з ОСОБА_10 ні до укладення договору, ні після укладення договору не змінилися, на час укладення договору мала додатковий дохід, оскільки періодично торгувала на стихійному ринку, самостійно себе обслуговувала, почувала себе добре, ліків не приймала. Неодноразово зазначала: «не подумала». Зазначила, що допомогу у догляді отримувала та отримує від ОСОБА_4 , яка є рідною бабою іншої рідної онуки позивачки, ОСОБА_11 , а також від самої ОСОБА_11 . 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 також пояснила, що як до укладення договору дарування так і після його укладення, відносини між нею та відповідачкою не змінилися, ОСОБА_3 ні до укладення договору, ні після його укладення не здійснювала за нею догляд; на час укладення спірного договору ОСОБА_1 дійсно підробляла, самостійно себе обслуговувала, самостійно зібрала усі документи, необхідні для укладення спірного договору. Посилаючись на відсутність з боку відповідачки доброго відношення до неї, будь-якої допомоги - як до укладення договору так і після його укладення, ОСОБА_1 щодо підстав укладення договору, у тому числі будь-якого при таких взаємовідносинах, зазначила, що «не подумала». 
З позовної заяви вбачається, що позивачка втратила чоловіка та синів у 2002, 2006, 1997 роках. Разом з тим, у матеріалах справи немає будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження потреби ОСОБА_1 у зв`язку зі станом здоров`я у постійному догляді та сторонній допомозі. Доказі того, що сторони домовлялись про обов`язок обдарованого щодо вчинення на користь дарувальника бідь-яких дій, матеріали справи не містять.
Доказів щодо стану здоров`я ОСОБА_1 , який би на момент укладення спірного правочину надавав підстави для висновку, що укладаючи договір дарування, позивачка потребувала догляду, допомоги від іншої особи, суду першої та апеляційної інстанції не надано. 
В судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 , як проживала так і продовжує проживати у спірній квартирі, питання її житлових прав не порушувалося. Як зазначили відповідачка та її представник, за жодних обставин, питання щодо житлових прав позивачки не було та не буде порушено відповідачкою. 
Як пояснила ОСОБА_3 , її баба ОСОБА_1 , сама запропонувала її подарувати квартиру, оскільки будинком та іншою квартирою вона розпорядилася та майно перейшло до інших родичів у тому числі онуки ОСОБА_11 . Крім того, на час дарування ОСОБА_1 не потребувала догляду, а допомагала її, ОСОБА_3 , оскільки на той час у неї була малолітня дитина, яка часто хворіла. Протягом наступних років, на прохання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 надавала її допомогу шляхом купівлі ліків, продуктів харчування, надавала кошти на оплату комунальних послуг у тому числі погашення заборгованості за ними, оскільки квартира є трикімнатною, а також на прохання ОСОБА_1 намагалася забрати її проживати ближче до свого місця проживання у належну її однокімнатну квартиру на першому поверсі. Пояснила, що її розмови з бабою залежать від присутності ОСОБА_4 . Зазначила, що незважаючи на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та вона зустрічалися разом у тому числі на святах, вони не повідомили її про те що судом першої інстанції розглядається позов її баби до неї; про наявне судове рішення, про яке вона дізналася випадково. Вважає, що фактично спірні відносини пов`язані з намаганням третьої особи отримати за спірним договором квартиру, як і інше майно (будинок та квартира), яке вже перейшло у власність її родини, після чого відносини між родичами суттєво погіршилися.
        ОСОБА_4 пояснила, що незважаючи на те, що протягом останніх 26 років вона спілкується з ОСОБА_1 , оскільки у них є спільна онука ОСОБА_11 , якій 26 років, а також з урахуванням пояснень ОСОБА_1 про догляд за нею протягом останніх 15 років ОСОБА_4 , обставини укладення спірного договору її невідомі, позивачка не повідомляла її про свої наміри відчуження у 2011 році належній позивачці квартири, безпосередньо догляд за ОСОБА_1 розпочала здійснювати після укладення спадкового договору, а до того часу надавала посильну допомогу. Не заперечила, що ОСОБА_3 відвідувала бабу, але «приносила сумки та ставила біля порогу». Не заперечила, що до укладення спадкового договору, для сплати комунальних платежів субсидія не оформлювалася, а отже їх сплата здійснювалася у повному обсязі.
       При цьому, посилаючись на мінімальний розмір пенсії, та враховуючи платежі за користування комунальними послугами, позивачкою та третьою особою не спростовані доводи відповідачки щодо надання коштів на оплату комунальних послуг у тому числі заборгованості по їх сплаті. 
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
На момент вчинення договору дарування - 27.10.2011, обставини щодо яких помилилася ОСОБА_1 , не існували. Позивачка не довела, що така помилка дійсно мала місце, а також вона має істотне значення. Твердження позивачки, що вона укладаючи оспорюваний договір, «не подумала» не є підставою для визнання його недійсним з підстав, заявлених у позові.
Проживання позивачки у квартирі після укладення договору дарування не є безумовною підставою для висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування, позивачка помилилася щодо природи правочину.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, відсутність існування саме на момент вчинення правочину обставин, щодо яких помилилася ОСОБА_1 , посилання в апеляційній скарзі на те, що спірний договір дарування укладений ОСОБА_1 в супереч її волі, оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими.
       У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті  229 ЦК України та, зокрема зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
       Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши, що підстав для визнання договору дарування від 27 жовтня 2011  року недійсним немає, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
Враховуючи, що ОСОБА_1 рішення суду оскаржується у повному обсязі, ОСОБА_4 рішення суду в частині витребування на користь ОСОБА_3 із незаконного володіння ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,9 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м., не оскаржено, колегія суддів щодо вимог апеляційної скарги про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 вважає за необхідно зазначити наступне.
28.08.2017 між ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_4 (набувач) був укладений спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. (а.с. 87).
Відповідно до статті 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
Право витребування майна врегульовано нормами ст. 388 ЦК України відповідно до частини першої якої, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
ОСОБА_1 не є власником квартири АДРЕСА_1 , а отже доводи її апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог, не ґрунтуються на нормах ст. 15,16 ЦК України, а відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, унеможливлює виснування правомірності набувача ОСОБА_4 на набуття квартири АДРЕСА_1 .
Доводи адвоката ОСОБА_3 – Петрової О.О. про недотримання вимог процесуального закону щодо набрання законної сили заочного рішення від 03.07.2017, оскільки воно не було вручено відповідачці є доречними, проте на вирішення справи у спірних правовідносинах не впливають.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як таке, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підлягає залишенню без змін. 
Керуючись статтями 367,374,375,382 ЦПК України, суд,
                                       постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 серпня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В. Склярська
Судді:                                                          Л.П. Воронцова
                                        Л.В. Пузанова
Повний текст постанови суду складено 20 грудня 2021 року.
Суддя                                                                                         І.В. Склярська