Справа № 126/953/21
Провадження № 22-ц/801/285/2022
Категорія: 75
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року	Справа № 126/953/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.
Секретар: Кузьменко Б. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,
Рішення ухвалив суддя Хмель Р. В.
Рішення ухвалено о 14:40 год в м. Бершадь Вінницької області
Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2021 року,

Встановив:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, мотивуючи свої вимоги тим, що з 18 грудня 2015 року по 04 квітня 2020 року вона перебувала у шлюбі із відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . 02 квітня 2020 року їх шлюб розірваний. Після розірвання шлюбу вони проживають окремо, дитина проживає разом із нею з жовтня 2018 року. 
Після розлучення, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується із дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає.
Всі витрати по утриманню сина вона несе сама. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням приймати участь у вихованні сина, проте таке прохання було залишено відповідачем без відповіді. Вона забезпечує сину належне проживання, виховання, догляд, повноцінний відпочинок в країні Польща , а також забезпечує підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків.
Станом на 23 квітня 2021 року вона разом із сином проживає в країні Польща . Попередній дозвіл на виїзд дитини відповідач надавав добровільно. Вона має бажання відвідати разом із сином Україну влітку 2021 року, після чого разом із сином повернутися знову до країни Польща. З метою досудового врегулювання цього питання із відповідачем, вона неодноразово зверталася до нього з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, що підтверджується скріншотами переписок між нею та відповідачем, проте останній не бажає спілкуватися, на телефонні дзвінки не відповідає.
Тому вона звернулася до суду із цим позовом та просила надати їй дозвіл на виїзд за кордон України до країни Польща, сина ОСОБА_3 без дозволу (без згоди) та супроводу його батька на строк 3 роки з моменту винесення рішення суду.
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду. 
Зазначила, що рішення суду вважає незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. Із висновком суду вона не погоджується, оскільки суд повинен враховувати насамперед інтереси дитини, її нормальний рівень для існування, розвитку, харчування тощо, а як вбачається із доказів по справі відповідач завідомо не цікавиться дитиною, матір забезпечує дитину самостійно, а ненадання дозволу на виїзд дитини за кордон, позбавить дитину нормального рівня проживання й розвитку.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що відповідач не користується своїми правами щодо сина, взагалі не спілкується із ним та не виконує своїх прямих обов`язків, не утримує дитину, з урахуванням того, що здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватися на повазі до прав дитини, її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Нормами сімейного законодавства України передбачено, що батьки мають встановлювати регулярний контакт з дитиною, але відповідач, знаходячись на одній і тій території - в країні Польща, не проявив найменшої цікавості, щоб зустрітися із рідним сином. Батько зобов`язаний приймати участь у житті та вихованні дитини і забезпеченні сина всім необхідним для його нормального життя і розвитку, проте відповідач уникає цих батьківських обов`язків, тому позивач вимушена працювати за кордоном, щоб виконати свій батьківських обов`язок та надати своїй дитині якомога кращий рівень життя і можливостей.
Згідно положень Сімейного кодексу України найперше беруться до уваги інтереси дитини, тому позивач вважає рішення суду незаконним, оскільки воно ухвалене всупереч інтересів дитини, а захищає права відповідача як батька, який не виконує своїх батьківських обов`язків, чим порушує законодавство України та інші міжнародні правові акти.
Відповідач не надав відзив на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1  - адвокат Салманова-Похила Ф. А. підтримала апеляційну скаргу, просить задовольнити її, скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Також пояснила, що на даний час мати із дитиною проживають у Польщі, де дитина відвідує дошкільний навчальний заклад, а мати продовжує роботу з урахуванням того, що наявний в матеріалах справи, наданий нею трудовий договір закінчив дію 31 грудня 2021 року, тому вона 01 січня 2022 року уклала новий трудовий договір із ОСОБА_5 на терміном дії від 01 січня 2022 року до 30 червня 2022 року. У Польщі разом з ними проживає мати позивача.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Красносільської сільської ради Бершадського району Вінницької області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Красносілка Бершадського району Вінницької області, про що 18 квітня 2016 року складено відповідний актовий запис № 2. У свідоцтві про народження батьками записані: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 (а. с. 27). 
ОСОБА_2 і ОСОБА_1 15 січня 2020 року підписали, що посвічено нотаріально, заяву адресовану компетентним органам або всім кого це стосується, про те, що вони надають свою вільну та безумовну згоду на тимчасовий виїзд за кордон з метою відпочинку з України до Польщі і назад в період з 06 лютого 2020 року по 06 лютого 2021 року їхньому малолітньому сину ОСОБА_3 (а. с. 28).
Згідно повідомлення Бершадської міської ради № 01-26/2054 від 23 червня 2021 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 44).
Видана директором Дошкільного навчального закладу гміни в м. Сім`ятичі довідка № P.G.4327/13/2019 від 30 грудня 2019 року свідчить про те, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_1 , яка мешкає в АДРЕСА_2 , протягом 2019/2020 навчального року відвідує Дошкільний навчальний заклад гміни в м. Сім`ятичі вул. Костюшки, 88 (а. с. 61).
Згідно договору оренди кімнати від 01 квітня 2021 року, орендар ОСОБА_1 орендує одну кімнату в квартирі, що розташована в АДРЕСА_3 , яка має площу 60 кв. м. і складається із 3-х кімнат, кухні, ванної кімнати, туалету, з визначенням періоду оренди: з 01 квітня 2021 року по 30 листопада 2022 року (а. с. 62-63).
Згідно трудового договору, укладеного 31 грудня 2020 року між групою «ПОЛСЕР Сп. з о.о.» (працедавцем) і ОСОБА_1 (працівником), працедавець приймає працівника за договором на визначений термін з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року на повний робочий день на позицію: пакувальник (а. с. 65-66).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав на безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків суперечить положенням чинного законодавства та виходив із того, що зазначений позивачем термін перебування дитини за кордоном разом із матір`ю - 3 роки, можна вважати виїздом на постійне місце проживання, а не тимчасове перебування і сама позивач у позові стверджує про те, що дозвіл на виїзд дитини за кордон України їй потрібен саме для спільного проживання у Польщі, при цьому у позові вона не наводить правових підстав надання такого дозволу для виїзду дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав.
Також суд в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку, що надання даного дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до Польщі, без згоди батька, грубо порушуватиме його права на участь у вихованні дитини, позбавить його можливості знати про місцезнаходження сина, умови його проживання та інші обставини стосовно нього, що згідно чинного законодавства є неприпустимим. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного із батьків за рішенням суду законом не передбачено та суперечить закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і статтям 141, 153, 157 СК України.
Крім цього позивачем не виконана вимога закону, викладена в абзаці 4 ч. 5 ст. 157 СК України, щодо вручення відповідачеві рекомендованого листа (оригіналу чи копії) із пропозицією надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, а надані позивачем роздруківки скріншотів переписки сторін є неналежними та допустимими доказами на підтвердження факту звернення позивача до відповідача з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд їх сина за кордон.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Згідно положень статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї (ч. 6). Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9). Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч. 10). 
За правилами статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. 
Відповідно до частини 1 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. 
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. 
Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2). Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (ч. 3). 
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
В міжнародному праві, від якого не повинно відставати і національне законодавство, існує широкий консенсус направлений на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Статтею 141 СК України визначена рівність прав та обов`язків обох батьків щодо їхньої дитини, згідно якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. 
Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1). Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2). Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. 3). 
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким проживає дитина та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. 
Наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.
Як вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 44). За цією адресою відповідачу надсилалося повідомлення про наявність у провадженні суду даної цивільної справи, яке йому не вручено (а. с. 70). В матеріалах справи відсутні відомості про отримання або про неотримання з різних причин, копії ухвали Бершадського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2021 року про відкриття провадження у даній справі.
Також в матеріалах справи наявна судова повістка про явку у судове засідання на 10:00 год 05 липня 2021 року, видана на ім`я відповідача ОСОБА_2 , що направлена за адресою його зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , яка повернулася не врученою адресату по зазначеній поштою причині: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 88-89).
Наведене свідчить про те, що судом першої інстанції не встановлено доказів на підтвердження категоричної відмови відповідача по справі - батька малолітньої дитини ОСОБА_3 у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон України, зокрема у Польщу.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування (частина 1). Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (абзац другий частини 2). Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними (частина 3). 
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.
Зокрема, пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, можливий за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, призведе до порушення права дитини на навчання та гармонійний розвиток та не відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Отже, з урахуванням наведених норм закону та встановлених по справі обставин, зокрема тих, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; урахувавши те, що дитина тривалий час провела у Польщі, де вона зарахована до дошкільного навчального закладу, а мати має роботу, орендує житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, слід дійти обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини.
Таким чином заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги ґрунтуються на законі та підлягають до задоволення.
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про незаконність рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позову до суду першої інстанції сплачено судовий збір в сумі 908,00 грн. (том 1 а. с. 29); при подачі апеляційної скарги позивач сплатила судовий збір в сумі 1362,00 грн. (том 1 а. с. 144), а разом позивач понесла витрати по сплаті судового збори при розгляді справи в сумі 2270,00 грн., яка у зв`язку із задоволенням її апеляційної скарги і позову підлягає до стягнення на її користь із відповідача.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, задовольнити.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд громадянина України - неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України до Польщі на 3 роки, тобто з 16 лютого 2022 року по 16 лютого 2025 року, без дозволу та супроводу батька дитини ОСОБА_2 . 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення судового збору суму 2270,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	В. В. Сопрун  	

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2022 року