УХВАЛА

07 лютого 2022 року 
м. Київ
справа № 160/4327/21
адміністративне провадження № К/990/2432/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, за участю третьої особи - Державного бюро розслідувань, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві (далі - ТУ ДБР, розташоване у місті Полтаві), в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ директора ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві від 24 лютого 2021 року № 19-о про звільнення слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_1 , у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису з припиненням державної служби;  поновити його на новоствореній посаді слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, або, у разі ліквідації її на день ухвалення судового рішення, на посаду слідчого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, з аналогічними функціональними обов`язками; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2021  року, в позові відмовлено.
14 січня 2022 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року. Заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позов у повному обсязі.
Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення з посади державної служби, у зв`язку з її скороченням внаслідок зміни правового статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на правоохоронний орган.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328      цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказав, що оскаржує судові рішення на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки питання застосування положень підпункту 4 пункту 3 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону України від 03 грудня 2019 року №305-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон №305-ІХ), частини третьої  статті 87 Закону України «Про державну службу» та положень частин першої - четвертої статті 32 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) потребує вирішенню шляхом формування висновку у цій справі.
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.
За приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.
Так, із змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що вирішуючи спір та відмовляючи в позові суди виходили з того, що через зміну правового статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, посада яку обіймав позивач, була виведена із штатного розпису, як були скороченні і усі інші посади державної служби. З цих підстав суди дійшли висновку про фактичне скорочення посад державної служби, у тому числі і посади, яку обіймав позивач, що є підставою для звільнення позивача у відповідності до положень пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу». 
Перевіряючи доводи касаційної скарги в частині відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування положень підпункту 4 пункту 3 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону №305-ІХ та положень статей 40, 49-2 КЗпП України, Судом установлено, що вирішуючи спір, суди не застосовували підпункт 4 пункту 3 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону №305-ІХ      до спірних правовідносин. Водночас, пославшись на ці норми, заявник не навів вмотивованих підстав необхідності їхнього застосування у цій справі, а лише зазначив про її  неоднозначне тлумачення, так як, на його думку, проходження ним перевірки у 2019 році  та призначення його на посаду державної служби за результатами конкурсу надає йому право бути призначеним в порядку переводу на посаду слідчого, після зміни правового статусу ДБР. 
Крім того, Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо застосування положень статті 32 КЗпП України та частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», а заявник жодним чином не обґрунтував їхнє неправильне застосування у системному зв`язку з положеннями підпункту 4 пункту 3 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону №305-ІХ та не виклав у чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій указаних норм закону і не обґрунтував який вплив такий висновок буде мати для вирішення цього спору по суті. У касаційній скарзі наведено мотивів, які б свідчили про винятковість цієї справи та необхідність формування Верховним Судом висновку за установлених у ній обставин, що надалі може мати значення для уніфікованого розуміння та застосування права у подібних правовідносинах 
Інші аргументи скарги зводяться до неповного з`ясування судами обставин справи, доводів щодо недотримання соціальних гарантій при звільненні, порушення права на працю, порушення принципу юридичної визначеності, незгоди зі скороченням посад державної служби внаслідок зміни статусу ДБР та порушень його прав, як державного службовця, тощо. Такі доводи мають суб`єктивний характер та свідчать про переоцінку доказів у справі, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, ОСОБА_1 не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права та дотримання всіх умов касаційного оскарження не є підставою для відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1.   Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, да участю третьої особи - Державного бюро розслідувань, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.         
Суддя                                                                                                                         С.А. Уханенко