Ухвала
 
17 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 369/11461/19
провадження № 61-2197ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення грошових коштів.
 
В обґрунтування позову зазначала, що вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2014 року з ОСОБА_1 на її користь стягнено 35 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 92 081,75 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди, а всього 127 081,75 грн.
 
На виконання рішення суду виданий виконавчий лист, який пред`явлений до примусового виконання в Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. За весь період відповідачем відшкодовано лише 39 298,28 грн. Решта суми у розмірі    87 783,47 грн залишилась без виконання. Тому, вважала своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.
 
Також, вказувала, що ОСОБА_1 у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошових зобов`язань повинен сплатити їй станом на 29 серпня 2019 року 141 736, 17 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. У добровільному порядку відповідач не погашає заборгованість, індекс інфляції, три відсотки річних.
 
Ураховуючи вищевикладене та з урахуванням збільшених вимог, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь за несвоєчасне виконання зобов`язання 143 417,58 грн. 
 
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області                          від 15 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2021 року,позов ОСОБА_2 задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за період                       з 21 січня 2015 року по 15 січня 2020 року: по несплаченому залишку заборгованості в розмірі 71 978,41 грн та три відсотки річних в розмірі 10 474,31 грн; інфляційні втрати за період з 21 січня 2015 року до часткового виконання зобов`язання (з розрахунку по кожному платежу) інфляційне збільшення у розмірі 53 945,69 грн та три відсотки річних в розмірі 7 019,17 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов ОСОБА_2 , виходили з того, що підставами порушення грошового зобов`язання є неповернення ОСОБА_1 боргу (відшкодування майнової та моральної шкоди). Період з 21 січня 2015 року по 15 січня 2020 року є періодом невиконання грошового зобов`язання, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та три відсотки річних за час невиконання зобов`язання.  
 
08 лютого 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня             2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у загальному розмірі  143 417,58 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (248 100,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                             v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті                         19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394                    ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду                  Київської області від 15 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення грошових коштів відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний