П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  600/852/21-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Григораш В.О. 
          Суддя-доповідач:  Матохнюк Д.Б. 

25 березня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Матохнюка Д.Б. 
суддів:  Білої Л.М.  Гонтарука В. М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
у лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з  позовом до Міністерства внутрішніх справ України (МВС України) в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність МВС України щодо невинесення на розгляд комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни питання про надання позивачу статусу учасника бойових дій;
- зобов`язати МВС України розглянути заяву позивача, датовану 14.11.2019 року та вирішити питання про надання позивачу статусу учасника бойових дій з врахуванням його участі у збройному конфлікті на території автономної республіки Нагірний Карабах у 1988-1989 роках та наявності підстав віднести Нагірний Карабах до територій країн, де велися бойові дії, згідно Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 року №63 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - відповідно до позиції "інші країни після 1979 року - примітка 6 та поширенням на ОСОБА_1 статті 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу".
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий 26.03.1997 року Кіцманським РВ УМВС України в Чернівецькій області.
Згідно довідки Національної академії внутрішніх справ МВС України від 07.11.2019 року №46/01-4292 позивача 1986 року було зараховано слухачем денної форми навчання. 
Відповідно до наказу Київської вищої школи МВС СРСР ім. Ф.Е. Дзержинського від 19.09.1988 року №127дек "Про відрядження зведеного загону школи для виконання спеціального завдання", ім`я ОСОБА_1 зазначено у списку 2-го батальйону 2-го взводу, якого було відряджено з 19.09.1988 року.
Згідно наказу по Київській вищої школи МВС СРСР Ф.Е. Дзержинського від 28.07.1986 року №25л/с "По особовому складу" у відповідності із рішенням приймальної комісії протокол №8 від 28.07.1986 року позивача зараховано слухачем денної форми навчання Київської вищої школи МВС СРСР Ф.Е .Дзержинського.
Відповідно до наказу по Київській вищої школи МВС СРСР Ф.Е. Дзержинського від 19.09.1988 року №127дск "Про відрядження зведеного загону школи для виконання спеціального завдання", наказано: для безпосередньої участі у виконанні спеціального завдання передислокувати в м. Єреван з 19.09.1988 року по 18.12.1988 року постійний керівний склад та слухачів 2-х та 3-х курсів факультету №1 школи в кількості 657 чоловік, в тому числі старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 . 
Із листка атестації за період з серпня 1986 року по липень 1989 року встановлено, що позивач знаходився у відрядженні в Армянському СРСР, приймав участь у ліквідації наслідків землетрусу, де проявив мужність та самовідданість, за що нагороджений грамотою ЦК ЛКСМ України. 
У листопаді 2019 року позивач звернувся до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України із заявою в якій просив визнати його учасником бойових дій згідно чинного законодавства. 
Проте, листом від 05.12.2019 року №17491/22-2019 відповідач повідомив позивача про те, що у Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 №63, Вірменська РСР відсутня, а тому відсутні правові підстави для винесення на розгляд комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни питання про надання позивачу відповідного статусу.
Вказана відмова слугувала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.
Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ (Закону №3551) ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Згідно зі ст. 5 Закону №3551 учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Перелік осіб, які належать до учасників бойових дій визначений статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Так, зокрема, відповідно до п. 2 вказаної статті учасниками бойових дій на території інших країн - є військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.
Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України №63 від 08 лютого 1994 року "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та ocіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на  їх території. 
Проте, у вказаному переліку Вірменська РСР (Нагірний Карабах) відсутня.
Тобто, позивач перебував у відрядженні в межах своєї держави СРСР, до складу якого на той час входили Вірменська, Молдавська, Грузинська та Азербайджанська РСР.
Крім того, п. 6 примітки до Переліку визначено, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.
Тобто, положення примітки 6 до Переліку щодо можливості визнання осіб учасниками бойових дій, якщо такі мали місце в інших країнах після грудня 1979 року та не названі у Переліку, поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про їх особисту участь у бойових діях.
Проте, позивачем не надано довідки 10-го Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про його особисту участь у бойових діях Вірменської РСР.
Крім того, у постанові від 24.06.2021 у справі №240/9932/20 Верховний Суд зазначив про те, що дія Постанови №63 поширюється тільки на:
-осіб миротворчого контингенту до 31 грудня 2005 року та військовослужбовців Служби безпеки і Служби зовнішньої розвідки, направлених у відрядження до Республіки Ірак з метою забезпечення в умовах посилення терористичних посягань безпеки дипломатичної установи України, її співробітників та членів їх сімей;
- осіб начальницького складу органів внутрішніх справ та військовослужбовців внутрішніх військ МВС, які перебували 17 березня 2008 року в складі миротворчого персоналу органів внутрішніх справ на території Автономного Краю Косово (Республіка Сербія, колишня Югославія).
Обов`язковою умовою надання статусу учасника бойових дій є встановлення факту участі особи у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ на території інших держав .
При цьому, положення п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюються на осіб, які проходили військову службу та приймали участь в охороні громадського порядку на території республік Закавказзя.
Так, матеріали справи не містять доказів того, що позивач брав безпосередню участь у бойових операціях по захисту Батьківщини на території Вірменської PCP, а наданий наказ Київської вищої школи МВС СРСР ім. Ф.Е. Дзержинського від 19.09.1988 року №127дек "Про відрядження зведеного загону школи для виконання спеціального завдання" підтверджує виконання позивачем лише спеціальних завдань та завдань з охорони громадського порядку.
При цьому, на момент виконання позивачем завдань з охорони громадського порядку та спеціальних завдань на території Вірменської РСР останній був курсантом (проходив навчання) в Київській вищій школі МВС СРСР ім. Ф.Е. Дзержинського, тобто позивач не проходив військову службу та не був військовослужбовцем, що виключає наявність підстав для визнання його учасником бойових дій.
З огляду на вищенаведене, у спірних правовідносинах відповідач здійснював свої повноваження  в  межах  повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  України  та законами України.
Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову частково.  
За таких обставин, колегія суддів вважає, що  висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги спростовують висновки  рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а  тому  оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення. 
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року, - скасувати.
Прийняти нову постанову.
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.