Постанова 
Іменем України                                  
 
22 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 523/8951/20
 
провадження № 61-10813св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба»
треті особи: Державна служба морського та річкового транспорту України, директор Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» Сударев Віктор Олексійович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду             м. Одеси від 22 грудня 2020 року у складі судді Сувертак І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Князюка О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2020 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (далі - КП «Морська пошуково-рятувальна служба»), треті особи: Державна служба морського та річкового транспорту України, КП «Морська пошуково-рятувальна служба» в особі директора Сударева В. О., про визнання бездіяльності щодо припинення трудових відносин протиправною, зобов`язання розірвати трудовий договір, зобов`язання видати наказ про звільнення, зобов`язання внести запис до трудової книжки, виплатити заробітну плату та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що він з серпня 2017 року перебуває у трудових відносинах з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» на посаді юрисконсульта сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби, є інвалідом 1 групи.
18 лютого 2020 року його повідомили, що відповідно до наказу КП «Морська пошуково-рятувальна служба» від 17 лютого 2020 року його посада виводиться зі штатного розпису. Він був ознайомлений із вказаним наказом та отримав попередження про вивільнення з посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Вважав, що його звільнення мало відбутися, з урахуванням святкових і неробочих днів, 21 квітня 2020 року.
15 квітня 2020 року він був ознайомлений з повідомленням, згідно з яким його заплановане звільнення переноситься на 15 травня 2020 року у зв`язку з необхідністю уточнення та додаткового опрацювання матеріалів та справ юридичної служби. Разом з повідомленням йому було надано список вакантних посад.
У період з 22 квітня 2020 року до 15 травня 2020 року він був змушений приїжджати на роботу кожен робочий день. Перебував один у кабінеті, не отримував завдань, що негативно вплинуло на його емоційний стан здоров`я, він відчував себе пригніченим, впав у депресію.
У зв`язку із зазначеним він звернувся за захистом своїх прав та законних інтересів до державних органів, а саме: Прем`єр-міністра України, Міністра інфраструктури України, Голови комітету з питань транспорту та інфраструктури Верховної Ради України, Урядового уповноваженого з прав осіб з інвалідністю, Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, Головного управління Держпраці в Одеській області,                 виконувача обов`язків Голови державної служби морського та річкового транспорту України.
Також звернувся до Голови Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби, членом якої є, щодо захисту своїх прав та врегулювання з роботодавцем питання його звільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Зазначав, що після вказаних звернень був переведений з кабінету на 2-му поверсі до кабінету на 3-му поверсі адміністративної будівлі підприємства. Пандус для входу на 3-й поверх є небезпечним для нього та не відповідає державним будівельним нормам та умовам охорони праці.
15 травня 2020 року він не був звільнений за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України та продовжив трудові відносини з КП «Морська пошуково-рятувальна служба».
Наведена ситуація спричиняє йому значні моральні страждання та змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя та роботи.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: визнати бездіяльність              КП «Морська пошуково-рятувальна служба» щодо припинення трудових відносин із ним протиправною; зобов`язати КП «Морська пошуково-рятувальна служба» розірвати трудовий договір із ним відповідно                             до пункту 1 частини першоїстатті 40 КЗпП України з 15 травня 2020 року; зобов`язати КП «Морська пошуково-рятувальна служба» внести запис до трудової книжки про його звільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з посади юрисконсульта сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби; стягнути з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року           у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що   ОСОБА_1 під час терміну дії попередження про звільнення та після закінчення терміну попередження пропонувалися вакантні посади на підприємстві, зокрема і ті, що відповідають освіті та кваліфікації позивача. Відтак, відповідач, як роботодавець, докладав усіх зусиль щодо збереження за відповідачем його робочого місця. 
Суд вказав, що не встановлено порушень відповідачем трудового законодавства щодо незвільнення позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Оскільки порушень трудового законодавства судом не встановлено, то немає й підстав для відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року - без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що немає підстав для задоволення позову, оскільки КЗпП України не містить зобов`язання роботодавця звільнити працівника у зв`язку зі зміною в організації виробництва та праці, а навпаки роботодавець має докласти всіх зусиль щодо працевлаштування такого працівника, що й було здійснено відповідачем, на вимогу статті 49-2 КЗпП України йому пропонувалися вакантні посади, проте позивач відмовлявся від переведення на іншу роботу.
Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн суд вважав належно не обґрунтованими, а також вказав, що вони є похідними від вимог про визнання протиправними дій відповідача, у задоволенні яких було відмовлено.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки тому, що КП «Морська пошуково-рятувальна служба» не довело до кінця процедуру його звільнення, а його робота, на цей час, має формальний характер.
Посилається на те, що головою профспілкового комітету підприємства є начальник відділу по роботі з персоналом, тобто особа, яка прямо підпорядкована керівництву, тому відповідь про ненадання згоди на його звільнення, на його думку, не може бути об`єктивною.
Вказує, що процедура скорочення штату була проведена, проте його звільнення не відбулося, що не з`ясовано судами. А звільнення відповідно до положень статті 38 КЗпП України, як йому пропонують, порушує його трудові права.
Вважає, що суди не надали належної правової оцінки його доводам щодо завдання підприємством йому моральної шкоди, зокрема, забезпеченням його неналежними умовами праці.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2021 року КП «Морська пошуково-рятувальна служба» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що наведені в ній доводи є безпідставними, оскільки суди повно та всебічно встановили обставини справи, правильно визначились з правовідносинами сторін, ухваливши законні та обґрунтовані судові рішення, які просить залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
25 листопада 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 із серпня 2017 року перебуває у трудових відносинах із                  КП «Морська пошуково-рятувальна служба» на посаді юрисконсульта сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби. Він є інвалідом                    1 групи.
 
18 лютого 2020 року ОСОБА_1 був повідомлений про те, що його посада виводиться зі штатного розпису КП «Морська пошуково-рятувальна служба» на підставі наказу підприємства від 17 лютого 2020 року №116-н.
 
14 квітня 2020 року строк попередження позивача про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України було продовжено до 15 травня 2020 року та ОСОБА_1 було надано список вакантних посад.
 
Профспілковим комітетом Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби, членом якої є ОСОБА_1 , було розглянуто подання підприємства про звільнення останнього та не надано згоду на його звільнення.
 
16 квітня 2020 року Профспілковим комітетом Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби запропоновано адміністрації підприємства докласти усіх зусиль щодо подальшої праці ОСОБА_1 на підприємстві. Рекомендовано ОСОБА_1 ще раз оцінити ризики залишення без роботи та розглянути пропозиції для подальшої праці на підприємстві (том 1, а. с. 18-19).
 
15 травня 2020 року КП «Морська пошуково-рятувальна служба» не було видано наказ про звільнення ОСОБА_1 .
 
Наступного робочого дня, ОСОБА_1 вийшов на роботу та продовжив трудові відносини з КП. На день ухвалення рішення судом першої інстанції позивач також перебував у трудових відносинах з відповідачем.
 
Головним управлінням Держпраці в Одеській області проводилось інспекційне відвідування КП «Морська пошуково-рятувальна служба» за зверненням ОСОБА_1 та порушень трудового законодавства щодо незвільнення останнього відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України не встановлено (акт інспекційного відвідування від 26 червня 2020 року № ОД469/1600/АВ) (том 1, а. с. 209-211).
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень               ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 761/19406/15-ц та від 22 липня 2020 року у справі № 760/11864/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Крім того, підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах при звільненні працівника відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у випадку проведення роботодавцем процедури скорочення посади та виключення її зі штатного розпису підприємства (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Положеннями статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.
 
При цьому особа, права якої порушені, може скористатися на будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб судового захисту прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду                 від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження                                  № 12-158гс18) та постанова Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 753/2187/17 (провадження № 61-12899св18)).
Тобто, обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений законом або договором. Вказаного ОСОБА_1 не зазначив.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що жодних трудових прав ОСОБА_1 КП «Морська пошуково-рятувальна служба» не порушило, оскільки КЗпП України не містить зобов`язання роботодавця звільнити працівника у зв`язку зі зміною в організації виробництва та праці, а навпаки роботодавець має докласти всіх зусиль щодо працевлаштування такого працівника, що й було здійснено відповідачем.
 
Доводи касаційної скарги про те, що: КП «Морська пошуково-рятувальна служба» не довело до кінця процедуру його звільнення, а його робота має формальний характер; головою профспілкового комітету підприємства є начальник відділу по роботі з персоналом, тобто особа, яка прямо підпорядкована керівництву, тому відповідь про ненадання згоди на його звільнення, на його думку, не може бути об`єктивною; процедура скорочення штату була проведена КП, проте його звільнено не відбулося не впливають на правильність вирішення судами справи, оскільки нормами КЗпП України захищаються права робітника, зокрема, від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України), а  ОСОБА_1 звільнено не було, натомість КП «Морська пошуково-рятувальна служба» збережено його на роботі, а норми вказаного кодексу не передбачають обов`язку роботодавця звільняти працівників через зміни в організації виробництва і праці.
 
Суди попередніх інстанцій також правильно вказали, що вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від вимог про визнання протиправними дій підприємства, у задоволенні яких було відмовлено, тому правильно відмовили й у цій частині.
 
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк