Єдиний унікальний номер 237/290/21 
Номер провадження 22-ц/804/196/22        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 січня 2022 року                                                                                                                         м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 24 вересня 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Приходько В.А. в місті Курахове Донецької області, в справі номер 237/290/21 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року до Мар`їнського районного суду Донецької області звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 18.01.2011 року у розмірі 48959,79 грн, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 18.01.2011 року. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та АТ КБ «Приватбанк» договір, про що свідчить її підпис у заяві. Відповідачці відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що визначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування карткових рахунком відповідачка отримала кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 16800 гривень. 
Відповідачка в порушення вимог чинного законодавства та умов кредитного договору взяті на себе зобов`язання не виконує, внаслідок чого станом на 07.12.2020 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 48959,79 грн,  з яких: 15996,55 грн - заборгованість за тілом кредиту, 32963,24 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Позивач просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за вказаним кредитом.
Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 24 вересня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.
Із вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 24 вересня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Висновки суду першої інстанції щодо пропуску строків позовної давності є необґрунтованими, оскільки за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку договору. Отже, оскільки строк дії картки з урахуванням перевипуску картки є останній день грудня 2017 року, тому перебіг  розраховується з 01.01.2018 року та мав сплинути 01.01.2021 року.
Також відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Підкреслює, що позивачкою 10.04.2019 року було здійснено платіж для часткового погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про переривання строку позовної давності.
Крім того, судом першої інстанції не було застосовано норми матеріального права, які свідчать про продовження строку загальної позовної давності на період карантину. Адже відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Отже, строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України , не сплинув, оскільки він продовжувався з урахуванням норм матеріального права, зазначених вище.
Вважає, що підстави для відмови в позові, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні.
Від ОСОБА_1 на електронну адресу Донецького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 24.09.2021 року залишити без змін, у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Відповідно до частин 1 та 4 статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи. 
Проте, до відзиву ОСОБА_1 не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи, тому апеляційний суд не приймає до уваги такий відзив.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які 
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 18 січня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом подачі анкети-заяви, відповідно до якої відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 15000,00 грн (а.с. 12).
Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , кредитний ліміт 08.05.2014 збільшено до 16000,00 грн, 15.07.2014 - до 16800,00 грн, 17.07.2014 року зменшено кредитний ліміт до 16000,00 грн (а.с. 11).
З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що банком було видано ОСОБА_1 в межах кредитного договору  б/н від 18.01.2011 року кредитні картки, зокрема: НОМЕР_1 з датою відкриття 19.01.2011 року та терміном дії до 11/14, НОМЕР_2 з датою відкриття 25.06.2012 року та терміном дії до 03/16 та НОМЕР_3 з датою відкриття 08.05.2014 року та терміном дії до 12/17 (а.с. 10).
14.06.2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» перейменовано на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (а.с. 42, 45-46). 
З розрахунку заборгованості за договором б/н від 18.01.2011 року станом на 07.12.2020 року   утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 48959,79 грн, з яких: 15996,55 грн - заборгованість за тілом кредиту, 32963,24 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 9).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченими відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що з позовною заявою позивач звернувся у лютому 2021 року поза межами присічного трирічного строку позовної давності, що в розумінні положень ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Строки дії наведених карток спливли в листопаді 2014 року, березні 2016 року та грудні 2017 року.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.  
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. 
Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підписана 18.01.2011 року ОСОБА_1 заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між сторонами договір, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідачці кредит у розмірі 16800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.
Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов`язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтями 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.
Судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору б/н від 18.01.2021 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 , а остання отримала кредит у розмірі 16800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту.
В свою чергу, ОСОБА_1 в добровільному порядку виниклу та непогашену заборгованість за кредитним договором б/н від 18.01.2021 року не погасила.  
28 січня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 1-3).
24.09.2021 року відповідачкою до суду було подано письмову заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності за заявленими позовними вимогами (а.с. 67). 
Положеннями статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законодавством встановлена спеціальна позовна давність та відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки(штрафу, пені) застосовується позовна давність один рік. Відповідно до ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). 
Строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (пункт 137 рішення від 09 січня 2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Олександр Волков проти України»).
Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується 
судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №6-14цс14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Відповідно до пункту 2.1.1.2.11, 2.1.1.12. Умов та правил надання банківських послуг визначено, що картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовому боці картки. 
З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що банком було видано ОСОБА_1 в межах кредитного договору  б/н від 18.01.2011 року кредитні картки, зокрема: НОМЕР_1 з датою відкриття 19.01.2011 року та терміном дії до 11/14, НОМЕР_2 з датою відкриття 25.06.2012 року та терміном дії до 03/16 та НОМЕР_3 з датою відкриття 08.05.2014 року та терміном дії до 12/17.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту через сплив позовної давності, оскільки матеріали справи свідчать що строки дії карток закінчились у листопаді 2014 року, березні 2016 року та грудні 2017 року, з позовною заявою позивач звернувся 28 січня 2021 року.  
Вирішуючи питання щодо перебігу строку позовної давності за вимогою про стягнення процентів за кредитом, апеляційний суд виходить з наступного.
Приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12).
Сплата процентів за користування кредитом визначена договором щомісячно, отже, строк позовної давності щодо стягнення щомісячних платежів зі сплати процентів за період, що перевищує три роки до часу звернення позивача з даним позовом пропущено.
Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в п. 91 постанови від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відтак, апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно того, що трирічний строк позовної давності до вимоги про сплату процентів за користування кредитом сплинув, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині також не підлягають задоволенню, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 28 січня 2021 року, останній періодичний платіж зі сплати відсотків за користування кредитом відповідачкою проведено 21 лютого 2017 року, а строк дії кредитної картки завершився у грудні 2017 року.  
Перевіряючи  доводи  апеляційної скарги  щодо здійснення позивачкою 10 квітня 2019 року  
платежу в часткове погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України, апеляційний суд, зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З розрахунку заборгованості та копії довідки, наданих на підтвердження розміру позовних вимог, що містяться в матеріалах справи, не вбачається, що 10.04.2019 року картка НОМЕР_3 була активна та що в цей день було внесено кошти на погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 18.01.2011 року.
Тому апеляційний суд вважає, що ці доводи апеляційної скарги є  безпідставними.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, не  сплинув, оскільки він продовжувався з урахуванням норм матеріального права, передбачених п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України, в редакції Закону України №731-IX від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби  (COVID-19)», під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.  
Відтак, враховуючи викладене вище, умовою застосування положень наведеного Закону України №731-IX від 18 червня 2020 року є звернення зокрема учасника справи - позивача до суду з заявою про поновлення процесуального строку на вчинення відповідних процесуальних дій.
Однак, матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до суду першої інстанції з відповідною заявою про поновлення процесуального строку, тому апеляційний суд приходить до висновку, що цей  довід апеляційної скарги є також безпідставним.
Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення. 
Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 24 вересня 2021 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 31 січня 2022 року. 
Суддя: