Справа № 1303/137/2012                                Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2662/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 41

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       22 лютого 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
                        секретаря Юзефович Ю.І.
розглянувши у відкритому судовму засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Львівського апеляційного суду в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 06 серпня 2020 року в складі судді Кос І.Б. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, - 
встановив:

У липні 2011 року позивач ПАТ «Фольксбанк» звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення з обох відповідачів заборгованості по Кредитному договору №KF48372 в розмірі 7512,99 доларів США, що на момент пред`явлення цього позову становило 59 886,79 грн.
В обгрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, 09 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», укладено Кредитний договір №KF 48372, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 13994,00 доларів США строком на сім років зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, щомісячним поверненням отриманого кредиту в сумі не менше 167,00 доларів США та з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту не пізніше 09 квітня 2015 року. Крім того, цього ж дня між ОСОБА_1 та ВАТ «Електрон Банк» укладено Договір застави для забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 за вищевказаним Кредитним договором №KF 48372 від 09.04.2018, в силу якого ОСОБА_1 (заставодавець) передав банку (заставодержателю) власне рухоме майно автомобіль марки «Chery» моделі «A21 Elara», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Також, для забезпечення виконання даного кредитного зобов`язання, 09 квітня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір поруки №РО 93472, в силу якого відповідачка зобов`язалась відповідати за зобов`язаннями по вищевказаному кредитному договору перед банком солідарно з боржником. 
Оскільки відповідач неналежно виконував свої зобов`язання за кредитним договором, заборгував перед позивачем кошти, просив стягнути заборгованість солідарно з відповідачів у гривневому еквіваленті.
Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 12.03.2013 року замінено позивача ПАТ «Фольксбанк» на правонаступника ТзОВ «Компанія управління активами «Прімоколект-Капітал».
Оскаржуваним рішенням Буського районного суду Львівської області від 06 серпня 2020 року, з урахуванням виправленої описки ухвалою Буського районного суду Львівської області від 09 листопада 2020 року, позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» заборгованість за договором кредиту в розмірі 59 886,79 грн.
Додатковим рішенням Буського районного суду Львівської області від 09 листопада 2020 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Компанія управління активами «Прімоколект-Капітал» 718,86 грн. судових витрат, у вигляді судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення.
Додатковим рішенням Буського районного суду Львівської області від 01 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 - відмовлено.
Рішення Буського районного суду Львівської області від 06 серпня 2020 року оскаржив відповідач ОСОБА_1 . 
Вважає рішення незаконним та необгрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. 
В обгрунтування вимог покликається на те, що внаслідок виникнення заборгованості по кредитному договру від 08 липня 2009 року на вимогу позивача був переданий транспортний засіб автомобіль марки «Chery» моделі «A21 Elara», який належав на праві власності ОСОБА_1 . Згідно договору застави від 09 квітня 2008 року, предмет застави за даним договром оцінено сторонами в сумі 81 000 грн., відовідно до договору №814741-131 купівлі-продажу автомобіля від 01 квітня 2008 року. 
Зазначає, що з моменту передачі предмета застави, а саме з 08 липня 2009 року і по даний час, на адресу його проживання не надходило жодних письмових претензій щодо виконання кредитного договору, а також жодних повідомлень про стан зберігання чи продажу автомобіля в порядку, який визначений п. 6.7 Договору застави від 09 квітня 2008 року та статтями 27, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». 
Вважає, що під час дослідження матеріалів справи, судом неналежним чином надано оцінку долученим матеріалам справи, а саме розрахункам заборгованості та їх нормативного обгрунтування, а лише зазначено загальні та кінцеві значення заборгованості, які на переконання суду, є чітко встановленими та відповідають дійсності. Позивачем не додано жодного доказу, в якому вказано розрахунок грошової суми, право вимоги на яку відсутпив ПАТ «Фольксбанк» за кредитним договором №KF48372 від 09 квітня 2008 року. 
Звертає також увагу на те, що судом не досліджено питання переуступлення прав вимоги від ПАТ «Фольксбанк» до ТзОВ «Компанія управління активами «Прімоколект-капітал». Про факт переуступлення прав вимог відповідача не було повідомлено, ні з боку ПАТ «Фольксбанк», а ні з боку ТзОВ «Компанія управління активами «Прімоколект-капітал».
Просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 06 серпня 2020 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-капітал» зазначив, що аргументи, наведені апелянтом у скарзі, є безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання за кредитним договором. Просить залишити рішення Буського районного суду Львівської області від 06 серпня 2020 року без змін.
Учасники справи представник правонаступника позивача ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-капітал», відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із такого.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, визначені кредитним договором щодо вчасного повернення кредитних коштів, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем, яка, в силу вимог закону та умов укладених договорів, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке. 
Судом встановлено, що 09 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», укладено Кредитний договір №KF 48372, в силу положень якого відповідач отримав кредит у розмірі 13994,00 доларів США строком на сім років зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, щомісячним поверненням отриманого кредиту в сумі не менше 167,00 доларів США та з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту - не пізніше 09 квітня 2015 року.
Крім того, відповідач ОСОБА_1 уклав із ВАТ «Електрон Банк» та ВАТ «Фольксбанк», правонаступниками яких є ПАТ «Фольксбанк», ще три додаткові угоди до вказаного кредитного договору від 04.09.2008, 26.01.2009, 01.07.2009, якими внесено зміни до основного договору в частині порядку і термінів сплати процентів за користування кредитом та збільшення процентної ставки у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом, що припиняє свою дію з 01.07.2009 року.
09 квітня 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 за вищевказаним Кредитним договором №KF 48372 від 09.04.2008, між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений Договір застави. В силу п. 1.2 цього Договору відповідач ОСОБА_1 , як заставодавець, передав банку, як заставодержателю, власне рухоме майно, а саме: автомобіль марки «Chery» моделі «A21 Elara», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Взятих на себе зобов`язань згідно кредитного договору відповідач ОСОБА_1 не виконав, внаслідок чого станом на 22.07.2011 виникла заборгованість в сумі 7512,99 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову еквівалентно 59886,79 грн. (а.с. 2-3).
Вказана заборгованість відповідача за Кредитним договором в сумі 7512,99 доларів США підтверджується наявною у матеріалах справи Випискою документів по договору за період з 09.04.2008 - 21.07.2011, а також за період з 09.04.2008 - 12.03.2012 (а.с. 134-135, 157).
Також, судом встановлено, що позивач звертався до відповідача ОСОБА_1 з листом-вимогою від 29 квітня 2011 року №09-3/11664 про сплату прострочених платежів по кредитному договору, який залишився без виконання.
Відповідно до п. 5.3.1. кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором, банк має право списати з рахунків позичальника суму боргу на підставі свого розпорядження про примусову сплату боргового зобов`язання, звернути стягнення на предмет застави (іпотеки), інше забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором від поручителя, гаранта, майнового поручителя. 
Наявність заборгованості у ОСОБА_1 по кредитному договору надавало право банку, на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, вимагати дострокового повернення кредиту та сплати відсотків. Таким правом кредитор скористався і звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості.
Відсутність доказів на підтвердження отримання позичальником повідомлення-вимоги не є перешкодою банку звернутися з позовом до суду. 
Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 протягом усього часу розгляду справи не заперечував факт невиконання ним умов кредитного договору щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 633 ЦК України передбачає, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов"язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.
В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Зважаючи на те, що зобов`язання за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, що підтверджується розрахунком заборгованості, який відповідач не спростував, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення такої заборгованості.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 цього Кодексу).
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вбачається із матеріалів справи, 06 грудня 2012 року між ПАТ «Фольксбанк» і ТзОВ «Компанія управління активами «Прімоколект-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги № 20121206-Г, відповідно до умов якого ПАТ «Фольксбанк» відступило на користь позивача своє право вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № KF 48372 від 09.04.2008, укладеного банком із відповідачем ОСОБА_1 , що підтверджується Реєстром боржників до цього договору (додаток № 2).
Із змісту п. 1.2 цього Договору вбачається, що позивач набув усіх прав кредитора за Кредитним договором та заставодержателя за Договором обтяження (застави) майна, що є забезпеченням кредитного договору (а.с. 195).
Відтак, позивач ТзОВ «Компанія управління активами «Прімоколект-Капітал» набуло статусу нового кредитора за вказаними вище Кредитним договором № KF 48372 від 09.04.2008 та Договором застави від 09.04.2008, укладених між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_1 .
В той же час, заміна кредитора ПАТ «Фольксбанк» його правонаступником ТзОВ «Компанія управління активами «Прімоколект Капітал» у зобов`язанні не звільняє ОСОБА_1 від виконання його обов`язку і не потребує згоди останнього на таку заміну, а тому доводи апеляційної скарги щодо не повідомлення його про заміну кредитора, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення. 
В свою чергу, ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження виконання ним своїх обов`язків по поверненню кредиту та сплати відсотків первісному кредитору.
Мотиви апеляційної скарги про те, що на забезпечення зобов`язання по кредитному договору відповідач передав в заставу власний автомобіль для подальшої реалізації не може бути правовою підставою для звільнення від сплати залишку заборгованості з огляду на наступне.
Застава є способом забезпечення зобов`язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про заставу» ).
За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч. 4 ст. 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.
Як встановлено судом, 21 листопада 2009 року спірний автомобіль було реалізовано за ціною 51935 грн. (еквівалентно 6500 доларів США), що підтверджується наявними у справі Біржовою угодою купівлі-продажу транспортного засобу від 21.11.2009 та квитанцією про здійснення операції від 23.11.2009 (а.с. 129-131). Отримані від реалізації кошти в сумі 6500 доларів США були зараховані на погашення кредиту (5312,01) та процентів (1187,99), що підтверджується наявними у справі виписками документів по договору за період з 09.04.2008 - 12.03.2012 (а.с. 134-135). 
Відтак, сума на погашення заборгованості по кредитному договору від реалізації транспортного засобу була недостатньою, внаслідок чого позивач і звернувся до суду з відповідним позовом. 
Висновок суду першої інстанції про  задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по кредитному договору є правильним, оскільки відповідач, отримавши грошові кошти, зобов`язувався їх повернути, свої зобов`язання по кредитному договору  не виконав, заявлену позивачем до стягнення суму заборгованості по кредиту належними та допустимими доказами не спростував.
Таким чином, судом першої інстанції повно та всебічно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_1 є законним і обґрунтованим. 
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, а тому рішення суду скасуванню не підлягає.
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування оскаржуваного судового рішення та цієї постанови достатніми.
В свою чергу, додаткові рішення Буського районного суду Львівської області від 09 листопада 2020 року, а також від 01 листопада 2021 року, учасниками справи не оскаржуються, відтак за приписами ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядаються.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Буського районногог суду Львівської області від 06серпня 2020 року, з урахуванням виправленої описки ухвалою Буського районного суду Львівської області від 09 листопада 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 

Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.

Головуючий                                                А.В. Ніткевич

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк